УХВАЛА

04 березня 2026 року
м. Київ
справа №320/16684/25
адміністративне провадження №К/990/5865/26
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів: Соколова В.М., Кашпур О.В.,
перевіривши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 320/16684/25 за адміністративним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» до суддів Верховного Суду ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення,
УСТАНОВИВ:
До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» до суддів Верховного Суду ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якому позивач просив:
- визнати протиправними дії суддів Верховного Суду ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з прийняття рішення про присвоєння грифу секретності «Таємно» повному тексту рішення Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року у справі №9901/469/21;
- визнати протиправним та скасувати рішення суддів Верховного Суду ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про присвоєння грифу секретності «Таємно» повному тексту рішення Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року у справі №9901/469/21;
- розглянути питання про наявність підстав для здійснення судового контролю, визнати наявність підстав для здійснення судового контролю та зобов`язати відповідачів, відповідно до статі 382 КАС України, протягом 10 (десяти) календарних днів з дати набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, подати до суду звіт про виконання рішення суду у цій справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року, відмовлено у відкритті провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» до суддів Верховного Суду ОСОБА_2, ОСОБА_1 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення.
06 січня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний Суд» надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат», у якій скаржник просив скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі №320/16684/25 і передати справу на розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 320/16684/25 за адміністративним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» до суддів Верховного Суду ОСОБА_2, ОСОБА_1 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення повернуто особі, яка її подала.
10 лютого 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний Суд» вдруге надійшла касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат», у якій скаржник просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 320/16684/25 і передати справу на розгляд до суду першої інстанції. Також скаржник просить визнати поважними пропуску строку на подання касаційної скарги на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 320/16684/25 та поновити цей строк.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи вдруге поданої касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність залишення її без руху з таких підстав.
Згідно з положенням частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів касаційної скарги, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено 10 грудня 2025 року, а вказану касаційну скаргу до суду касаційної інстанції надіслано 10 лютого 2026 року, тобто з пропуском установленого процесуальним законом строку на касаційне оскарження.
Разом із касаційною скаргою автор заявив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, стверджуючи, що строк був пропущений з поважних причин, оскільки вперше касаційну скаргу було подано до суду касаційної інстанції в межах строку на касаційне оскарження, проте ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року її було повернуто.
Вирішуючи зазначене клопотання, Суд зважає на таке.
Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.
Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслений характер процесуальної поведінки учасників справи, відповідно до якого особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить діяти сумлінно, тобто виявляти добросовісне ставлення до наявних у неї прав і здійснювати їхню реалізацію в такий спосіб, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без невиправданих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, передусім щодо дотримання строку на касаційне оскарження. Для цього учасник справи повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати цілком наявні засоби та можливості, передбачені законодавством
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.
Суд зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводити ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
Звертаючись вдруге із касаційною скаргою, автор просить суд поновити строк касаційного оскарження з тих підстав, що після повернення касаційної скарги ним в межах установленого строку було повторно подано касаційну скаргу.
Водночас Суд звертає увагу, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє права на повторне звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Невиконання касатором вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення касатору касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Ураховуючи установлені обставини, зазначену автором причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
При попередньому зверненні із касаційною скаргою автором не було дотримано вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а саме: у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Автор не зазначає жодних обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність із пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України. При цьому, такі дії залежали виключно від нього самого.
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що вперше касаційну скаргу було подано 06 січня 2026 року, що приймається Судом як дотримання касатором строку звернення до суду з касаційною скаргою.
Проте ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року зазначену касаційну скаргу було повернуто касатору на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України.
Як видно з відомостей з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» (далі - КП ДСС) ухвалу Верховного Суду від 26 січня 2026 року було доставлено до електронного кабінету касатора 26 січня 2026 року о 22:17, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Автор не наводить обґрунтованих підстав пропуску строку на касаційне оскарження за період з 27 січня 2026 року до 10 лютого 2025 року (з моменту отримання ухвали Верховного Суду від 26 січня 2026 року про повернення касаційної скарги та її повторного подання).
Верховний Суд звертає увагу автора касаційної скарги, що, вирішуючи питання поновлення строку касаційного оскарження, суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної касаційної скарги, а й з урахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків.
При цьому, суд касаційної інстанції ураховує тривалість пропущеного строку на оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції та обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Інших поважних та об`єктивних причин для поновлення строку на касаційне оскарження автором касаційної скарги не наведено. З огляду на це Верховний Суд дійшов висновку про неповажність наведених автором касаційної скарги підстав для поновлення строку касаційного оскарження.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд зазначає, що наведені автором касаційної скарги підстави для поновлення строку не можуть слугувати підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Частиною третьою статті 332 КАС України передбачено, що касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
З огляду на викладене автору касаційної скарги необхідно надати обґрунтування та докази на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у період з 27 січня 2026 року до 10 лютого 2026 року, які унеможливили подання касаційної скарги, або зазначити інші підстави для поновлення строку на касаційне оскарження з наданням відповідних доказів.
Положеннями статті 330 КАС України визначено вимоги щодо форми та змісту касаційної скарги.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, у касаційній скарзі зазначаються підстави, на яких подається касаційна скарга з визначенням передбачених статтею 328 цього Кодексу підстав.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій та третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) (абзац 4 пункту 4 частини другої статті 330 КАС України).
Отже, касаційна скарга має містити чітке посилання на конкретні норми права, які, на думку касатора, були неправильно застосовані або порушені, а також належне правове обґрунтування таких тверджень.
Касатор повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи на підтвердження своєї позиції.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Суд установив, що аргументи автора фактично зводяться до викладення обставин справи, посилань на норми КАС України, статтю 17 Закону України «Про державну таємницю», а також до загальних тверджень щодо неправильного застосування судами норм матеріального і процесуального права без належного обґрунтування суті таких порушень.
Так, із тексту оскаржених судових рішень убачається, що предметом судового розгляду у цій справі є правомірність дії та рішення суддів Верховного Суду ОСОБА_2 , ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо присвоєння грифу секретності «Таємно» повному тексту рішення Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року у іншій справі №9901/469/21.
Вирішуючи питання юрисдикційної належності наведеного спору до розгляду адміністративним судам, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що з урахуванням предмета і суб`єктного складу, розгляд цього спору перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та взагалі не належить до юрисдикції жодного суду, з огляду на що відмовили у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
Суди звернули увагу, що відповідно до роз`яснення Конституційного Суду України у Рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001, порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.
Відповідно до висновків, сформованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року в справі №826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 03 квітня 2018 року в справі №820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Суди також врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 листопада 2022 року у справі №640/26829/21, відповідно до якої вчинення працівниками апарату суду заходів, пов`язаних з автоматичним розподілом справ (матеріалів) між суддями, керівником апарату суду або іншою особою функцій, пов`язаних з судовим розглядом справи, не може бути самостійним предметом судового розгляду. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Виходячи з наведеного, суди зазначили, що присвоєння грифу секретності «Таємно» повному тексту рішення Верховного Суду у справі №9901/469/21 належить до функцій, що безпосередньо пов`язані із судовим розглядом справи. 
Відтак суди фактично вважали, що дії та рішення суддів Верховного Суду щодо присвоєння грифу секретності «Таємно» повному тексту рішення Верховного Суду у справі №9901/469/21 є процесуальними, а не управлінськими, а тому не можуть бути предметом самостійного судового розгляду.
У касаційні скарзі її автор посилається на неправильне застосування судами статті 17 Закону України «Про державну таємницю», яка передбачає право на оскарження рішення посадової особи про засекречування матеріального носія інформації до суду, вказуючи на необхідність формування Верховним Судом правового висновку відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України щодо застосування зазначеної норми у контексті можливості судового оскарження рішення судді (суддів) про присвоєння грифу секретності «Таємно» повному тексту судового рішення.
Обґрунтовуючи помилковість висновків судів, автор касаційної скарги твердить, що рішення про засекречення не є процесуальним рішенням у справі №9901/469/21, оскільки воно не було оформлене у вигляді ухвали, не надсилалося учасникам справи із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи та не було оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень. 
Крім того, касатор вважає безпідставними посилання судів на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 08 жовтня 2020 року у справі №826/56/18 та від 03 квітня 2018 року у справі №820/5586/16, а також на постанову Верховного Суду від 24 листопада 2022 року у справі №640/26829/21, оскільки, на його переконання, жодна із зазначених справ не стосувалася оскарження рішення суддів про присвоєння грифу секретності повному тексту судового рішення.
Аналізуючи наведені доводи касатора, Суд зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України, касаційне оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 цієї норми, можливе у разі відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Водночас така підстава не зводиться до формального посилання на відсутність відповідного висновку.
Застосування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України передбачає обов`язок касатора: 
- визначити конкретну норму права, щодо якої, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду; 
- обґрунтувати необхідність формування такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, визначення норми, що врегульовує спірні правовідносини т.і.); 
- зазначити, у чому саме полягає неправильне застосування відповідної норми судами попередніх інстанцій; 
- викласти власне бачення правильного застосування цієї норми.
Отже, сам по собі факт відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Необхідним є належне й аргументоване обґрунтування як помилки судів щодо її застосування, так і потреби у формуванні відповідного правового підходу.
При цьому Суд зауважує, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, стосується відсутності висновку щодо застосування саме норми права, а не щодо особливостей її застосування залежно від обставин справи.
Проте, посилаючись на статтю 17 Закону України «Про державну таємницю» як на норму, щодо якої існує потреба у формуванні висновку Верховного Суду у розумінні пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, касатор не зважив на її незастосування судами попередніх інстанцій.
Так, положення статті 17 Закону України «Про державну таємницю» не застосовувалися судами першої та апеляційної інстанцій та будь-яких висновків у зазначеному автором касаційної скарги розрізі в своїх рішеннях суди не робили. Підставою для відмови у відкритті провадження у цій справі став висновок судів про те, що дії та рішення суддів Верховного Суду щодо присвоєння грифу секретності «Таємно» повному тексту рішення у справі №9901/469/21 мають процесуальний характер, а не управлінський, а тому не можуть бути предметом самостійного судового розгляду.
При цьому автор не розкрив у касаційній скарзі необхідність застосування зазначеної норми у спорах з подібними правовідносинами, та не навів її правильного, на думку автора, застосування за подібних правовідносинах.
Крім того, обмежившись формальним зазначенням про відсутність висновку Верховного Суду, автор касаційної скарги не навів переконливих аргументів щодо необхідності формування такого висновку за обставин установлених судами саме у цій справі, що мають індивідуальні ознаки.
Отже, належного й достатньо обґрунтованого викладення підстав касаційного оскарження, що уможливлювали б відкриття касаційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, автор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду без належного обґрунтування потреби у його формуванні у межах спірних правовідносин не можуть вважатися достатньою підставою для відкриття касаційного провадження.
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що рішення про засекречення не є процесуальним, оскільки воно не оформлене у вигляді ухвали, не надіслане учасникам справи із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи та не оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.
Процесуальний характер дії визначається не виключно формою її документального оформлення, а її змістом та зв`язком зі здійсненням правосуддя у конкретній справі. Не всі процесуальні дії суду під час розгляду справи потребують постановлення ухвали у формі окремого процесуального документа згідно з вимогами процесуального закону. Разом з тим у касаційній скарзі відсутні належні обґрунтування того, що відповідно до вимог процесуального закону питання присвоєння грифу секретності повному тексту рішення у справі №9901/469/21 обов`язково мало бути оформлене у формі ухвали. 
Доводи касатора про безпідставність посилань судів на висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 08 жовтня 2020 року у справі №826/56/18, від 03 квітня 2018 року у справі №820/5586/16 та Верховного Суду у постанові від 24 листопада 2022 року у справі №640/26829/21 не приймаються Судом. Попри певну відмінність фактичних обставин зазначених справ зі справою, що розглядається, у відповідній частині ці правові висновки стосуються формування узагальненого підходу щодо недопустимості судового оскарження актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком, а тому їх застосування судами не свідчить про неправильне застосування норм права у цій справі.
Щодо посилань касатора у доводах касаційної скарги на порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 242 КАС України у зв`язку з ненаданням оцінки окремим доводам, Суд зазначає, що підставами касаційного оскарження є не будь-які порушення процесуального права, а лише ті, які вплинули або могли вплинути на правильність вирішення процесуального питання, чи є безумовною підставою для скасування судового рішення. Разом з тим у касаційній скарзі не наведено переконливих аргументів щодо того, яким чином зазначені порушення вплинули на правильність висновку суду про неналежність зазначеного спору до юрисдикції адміністративних та інших судів.
Отже, змістовних і вагомих аргументів щодо неправомірності застосування судами попередніх інстанцій пункту 1 частини першої статті 170 КАС України під час відмови у відкритті провадження у справі або порушення ними інших норм процесуального права касаційна скарга не містить.
З огляду на наведене Суд вважає недоведеним автором касаційної скарги наявність підстав касаційного оскарження, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України. З огляду на це касатору слід подати уточнену касаційну скаргу із зазначенням передбачених статтею 328 КАС України підстав її подання, з урахуванням висновків Суду, наведених у цій ухвалі.
Суд також звертає увагу на дотримання вимог процесуального закону щодо форми та порядку подання касаційної скарги.
Відповідно до частини четвертої статті 330 КАС України, до касаційної скарги додаються, зокрема, копії касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи. До касаційної скарги також додаються її копії відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга подається до суду в електронній формі через електронний кабінет. У разі подання скарги в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.
Згідно з частиною дев`ятою статті 44 КАС України, у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати до суду доказ надсилання цих матеріалів іншим учасникам справи.
Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності у іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у іншого учасника справи електронного кабінету - в паперовій формі листом з описом вкладення.
Відповідно до пункту 29 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, у разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.
Касаційну скаргу подано її автором до суду касаційної інстанції через підсистему Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи «Електронний Суд», проте під час перевірки касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, встановлено, що автором не надано доказів надсилання її копій іншим учасникам справи - відповідачам.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням автору касаційної скарги строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із наданням обґрунтування та доказів на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у період з 27 січня 2026 року до 10 лютого 2026 року, які унеможливили подання касаційної скарги, або зазначенням інших поважних підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та наданням відповідних доказів; уточненої касаційної скарги із зазначенням передбачених статтею 328 КАС України підстав, на яких подається касаційна скарга, з урахуванням висновків, наведених у цій ухвалі, а також відповідних доказів надсилання касаційної скарги відповідачам.
У зв`язку з відсутністю повного складу суду через перебування у відпустці одного з членів колегії суддів, питання про можливість відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» вирішується після відновлення повного складу суду.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 248, 329-332 КАС України,
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними причини пропуску Товариством з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» строку на касаційне оскарження ухвали Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 320/16684/25 у справі №320/16684/25.
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 320/16684/25 за адміністративним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Біланівський гірничо-збагачувальний комбінат» до суддів Верховного Суду ОСОБА_2, ОСОБА_1 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:
- заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із наданням обґрунтування та доказів на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у період з 27 січня 2026 року до 10 лютого 2026 року, які унеможливили подання касаційної скарги, або зазначенням інших поважних підстав для поновлення строку на касаційне оскарження та наданням відповідних доказів;
- уточненої касаційної скарги із зазначенням передбачених статтею 328 КАС України підстав, на яких подається касаційна скарга, з урахуванням висновків, наведених у цій ухвалі;
- доказів надсилання касаційної скарги відповідачам.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційного провадження буде відмовлено.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху в частині надання уточненої касаційної скарги із зазначенням передбачених статтею 328 КАС України підстав, на яких подається касаційна скарга, з урахуванням висновків, наведених у цій ухвалі, а також доказів надсилання касаційної скарги іншим учасникам справи, касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач судді 	А.Г. Загороднюк В.М. Соколов О.В. Кашпур