УХВАЛА

19 березня 2026 року 
м. Київ 
справа №280/839/25
провадження №К/990/8926/26
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Жука А.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі №280/839/25 
за позовом  ОСОБА_1 до Начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області Бєлікової Ірини Володимирівни, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державної судової адміністрації щодо не нарахування та невиплати йому суддівської винагороди;
- визнати протиправною бездіяльність начальника Територіального управління Державної судової адміністрації Бєлікової І.В. щодо не поновлення нарахування та виплати йому судової винагороди;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області поновити йому виплату суддівської винагороди (посадовий оклад - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та доплати), виходячи із базового розміру посадового окладу судді, обрахованого із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (для 2025 року - 3028,00 грн.) із урахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів при їх виплаті;
- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області на його користь недоотриману суддівську винагороду (посадовий оклад - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб та доплати) за період з 19 липня 2022 року по день ухвалення судового рішення, виходячи із базового розміру посадового окладу судді, обрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (для 2022 року - 2481,00 грн., для 2023 року - 2684,00 грн., для 2024 та 2025 року - 3028,00 грн.) із урахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів при їх виплаті.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.07.2025, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із прийнятими у справі судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, перевіривши матеріали якої Суд зазначає таке.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно форми та змісту касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених Кодексом адміністративного судочинства України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
З урахуванням змін до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження; такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, зі змісту касаційної скарги установлено, що підставою касаційного оскарження позивач визначив пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначаючи про безумовну необхідність відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №320/10955/23.
Суд звертає увагу, що системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновків, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. Перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Як вже зазначалося, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Зміст пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Аналізуючи доводи касаційної скарги, які позивач ставить в залежність від пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, такі не містять вимог щодо обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у відповідній постанові Верховного Суду.
Скаржник не зазначає яку саме норму матеріального права неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, не на водить конкретного висновку Верховного Суду, від якого, на переконання скаржника, слід відступити, не зазначає якої саме норми матеріального права стосується такий висновок тощо.
Натомість, зміст касаційної скарги зводиться до незгоди із судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №320/10955/23, що не може вважатися належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень у цій справі.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин касаційну скаргу необхідно повернути як таку, що не містить підстав касаційного оскарження.
Керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі №280/839/25 - повернути особі, яка її подала.
2. Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

…………………………

А.В. Жук
Суддя Верховного Суду