УХВАЛА
26 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 645/4552/21
провадження № 61-3391ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень», акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору, 
ВСТАНОВИВ:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФК Центр Фінансових Рішень», АТ «ТАСКОМБАНК», третя особа- ФОП ОСОБА_2 , у якому просила визнати недійсним кредитний договір № 7495108481, укладений 07 грудня 2020 року між нею та відповідачем ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень». 
Позов обґрунтовувала тим, що у грудні 2020 року вона погодилася з пропозицією незнайомої їй особи встановити пластикові вікна, проте через відсутність коштів відразу зробити замовлення не змогла, натомість отримала пропозицію оформити кредит. 06 грудня 2020 року між нею і ФОП ОСОБА_2 було підписано договір (індивідуальний номер замовлення KR-00117), згідно з яким замовник доручив, а виконавець зобов`язався організувати роботи з виготовлення та передачі у власність замовнику ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. 07 грудня 2020 року для оплати послуг по встановленню ПВХ конструкцій між нею і ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» підписано кредитний договір № 749510848. З урахуванням того, що відповідно до умов цього кредитного договору кошти у сумі 13 071,00 грн перераховані на рахунок ФОП ОСОБА_2 , а послугу з встановлення ПВХ конструкцій остання так і не надана, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Полтави від 11 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним кредитний договір № 7495108481 від 07 грудня 2020 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК Центр Фінансових Рішень».
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір № 7495108481 від 07 грудня 2020 року укладався позивачкою для конкретних цілей, а саме для оплати послуг ФОП ОСОБА_2 по виготовленню та переданню їй у власність ПВХ конструкцій, але у паспорті кредиту 
від ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» № 5108481 у графі «мета отримання кредиту» вказано «будь-які законні цілі». Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У силу свого віку позивачка не змогла об`єктивно оцінити весь обсяг документів. Суд першої інстанції погодився з доводами позивачки про навмисне навантаження на неї як на споживача.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року апеляційну скаргу АТ «Таскомбанк» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 11 вересня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення по суті заявлених вимог. ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю у задоволенні позову до ТОВ «ФК Центр Фінансових Рішень», АТ «ТАСКОМБАНК», третя особа - ФОП ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела належними і допустимими доказами існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність кредитного договору.
12 березня 2026 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою (надійшла до суду 16 березня 2026 року), в якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року, а рішення Шевченківського районного суду міста Полтави від 11 вересня 2025 року залишити в силі.
Підставою касаційного оскарження  ОСОБА_1 зазначила пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 755/3903/17, від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11, від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17, від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15.
Заявниця зазначає, що уклала кредитний договір виключно як похідний від договору щодо встановлення ПВХ конструкцій, невиконання якого істотно впливає на оцінку обставин укладення спірного кредитного договору. Вважає, що суд апеляційної інстанції фактично звів доведення факту введення її в оману виключно до необхідності прямої змови між відповідачами, що не відповідає природі обману як підстави недійсності правочину. 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У пункті 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.
Відповідно до частин першої, другої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 201/8412/18).
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. 
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Подібна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 293/780/18, від 28 квітня 2020 року у справі № 263/16688/17 та від 02 жовтня 2019 року у справі № 140/2589/15-ц.
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правові та фактичні підстави своїх позовних вимог (правова позиція Верховного Суду наведена в постанові від 11 жовтня 2022 року у справі № 465/4903/18, провадження 61-6317св21 та інші).
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у розділі 1. «Предмет договору» кредитного договору № 7495108481 від 07 грудня 2020 року сторони узгодили, що після його підписання позичальник доручає кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту 13 071,00 грн за наступними реквізитами: отримувач ФОП ОСОБА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ; рахунок: НОМЕР_2 , ХАРКІВ ГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», м.Харків; призначення - оплата р/ф № 0612 від 06 грудня 2020 року за рахунок кредиту ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_3 з ПДВ.
07 грудня 2020 року ОСОБА_1 надано на підпис повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором № 7495108481 від 07 грудня 2020 року, укладеним між нею і ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» на користь АТ «ТАСКОМБАНК».
Судом апеляційної інстанції встановлено, що кредитний договір разом з паспортом кредиту за своєю формою і змістом відповідають вимогам, що передбачалися законом до такого виду угод на час його укладення.
Суд апеляційної інстанції дійшов достатньо обґрунтованого висновку, що позивачка не могла не усвідомлювати, що кредитні кошти у сумі 13 071,00 грн будуть перераховані на користь ФОП ОСОБА_2 за ПВХ конструкції, що узгоджується з умовами укладеного позивачкою з ФОП ОСОБА_2 договору. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, обґрунтовано виходив з того, що, підписуючи оспорюваний договір споживчого кредиту, позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним, відповідало її внутрішній волі - вона бажала сплатити кошти ФОП ОСОБА_2 за ПВХ конструкції у сумі, узгодженій у договорі від 06 грудня 2020 року, що і було зроблено на виконання умов кредитного договору; позивачка була ознайомлена із усіма істотними умовами кредитного договору; доказів існування зловмисних домовленостей між ФОП ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» чи АТ «ТАСКОМБАНК» позивачкою не надано. 
Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах). 
Аналіз касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах, які вказані вище, висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року не може вважатись обґрунтованою. Отже у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Центр Фінансових Рішень», акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК», третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович