УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2026 року
м. Київ
справа № 526/3252/24
провадження № 51-945 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд)у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_4 , 
встановив:
Гадяцький районний суд Полтавської областівироком від 30 січня 2025року  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив за ст. 336 КК України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він під час мобілізації, будучи військовозобов`язаним на особливий період, у встановленому законом порядку пройшов медичний огляд та згідно з довідкою військово-лікарської комісії №91 від 22 травня 2024 року визнаний придатним до військової служби.
22 травня 2024 року працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1 , військовозобов`язаному ОСОБА_4 вручена під розписку повістка на відправку до військової частини Збройних сил України для проходження військової служби (бойова повістка) з визначеним терміном прибуття 23 травня 2024 року на 21 годину 00 хвилин до ІНФОРМАЦІЯ_2 за вказаною адресою для подальшої відправки до військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України, для проходження військової служби за мобілізацією. У свою чергу ОСОБА_4 , діючи умисно, отримавши бойову повістку, відразу від проходження військової служби під час мобілізації на особливий період відмовився. У подальшому  ОСОБА_4  у зазначений час, 23 травня 2024 року, без поважних причин не прибув до  ІНФОРМАЦІЯ_2  та умисно ухилився від військової служби під час мобілізації.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу з внесеними змінами обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнив. Вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 30 січня 2025 року щодо ОСОБА_4 скасував та звільнив його від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК на підставі ст. 48 КК у зв`язку зі зміною обстановки, а кримінальне провадження № 42024172050000053 закрив на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
У своїй касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає про те, що:
- рішення суду апеляційної інстанції не містить аналізу обставин, що вплинули на таке рішення, а лише обмежується констатацією факту служби;
- на час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції обстановка не змінилася, оскільки з урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні - збройною агресією рф та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений ОСОБА_4 умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому звільнення останнього від кримінальної відповідальності створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації;
- в апеляційній скарзі обвинуваченого початково ставилося питання про зміну вироку та звільнення від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, тобто застосування ст. 75 КК;
- лише через 1 рік 5 місяців після вчинення кримінального правопорушення та через 8 місяців після ухвалення вироку, незадовго до судового засідання в суді апеляційної інстанції обвинувачений вступив на військову службу. Такий розрив у часі між часом вчинення злочину, ухваленням вироку та вступом на військову службу може свідчити не про зміну ставлення обвинуваченого до скоєного, а про його бажання уникнути кримінальної відповідальності. Отже, на думку прокурора, відсутні достатні відомості, які свідчать про втрату суспільної небезпечності ОСОБА_4 . Указані обставини не знайшли оцінки в рішенні суду апеляційної інстанції;
- кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 , полягає у відмові від захисту Батьківщини та свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, та в умовах воєнного стану є недопустимим;
- факт перебування ОСОБА_4 у війську протягом 2 місяців міг стати підставою для застосування положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України (далі - КПК), суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом, та кваліфікація його дій за ст. 336 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Відповідно до ст. 48 КК особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.
Отже, вказана норма передбачає самостійні умови для звільнення особи від кримінальної відповідальності внаслідок зміни обстановки, а саме:
- вперше вчинено кримінальний проступок або нетяжкий злочин;
- вчинене особою діяння втратило ознаки суспільної небезпечності, або коли ця особа перестала бути суспільно небезпечною.
Особу може бути визнано такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнали таких змін, що унеможливлюють вчинення цією особою нового злочину. Такі зміни умов життєдіяльності особи повинні носити позитивний характер, дієво впливати на її поведінку і з великою долею ймовірності свідчити про те, що ця особа не вчинятиме у майбутньому кримінально караних діянь. Такими змінами можуть визнаватись, наприклад: призов особи на військову службу, зміна постійного місця проживання і розірвання зв`язків із кримінальним оточенням, тяжка хвороба або нещасний випадок, унаслідок якого особа стала інвалідом, тощо.
В результаті таких змін у житті істотно змінюється морально-юридична оцінка особи, у зв`язку з чим втрачається доцільність застосування до неї заходів кримінально-правового впливу.
Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії нетяжких злочинів.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки та закриття кримінального провадження на підставі ст. 48 КК, посилаючись на те, що вчинене ним діяння внаслідок зміни обстановки втратило суспільну небезпечність на час розгляду справи в суді та він перестав бути суспільно небезпечною особою, оскільки на час він вже проходить військову службу у військовій частині по мобілізації.
При розгляді вказаного клопотання з наданих стороною захисту документів суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_4 з 29 вересня 2025 року перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто фактично виконав свій обов`язок щодо проходження військової служби.
На підставі наведеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що вчинене ОСОБА_4 діяння внаслідок зміни обстановки втратило суспільну небезпечність, а ОСОБА_4 перестав бути суспільно небезпечною особою, на підставі чого задовольнила його клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки та закрила кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 .
З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і Суд та зазначає наступне.
Склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, віднесений законом до нетяжких злочинів.
У практиці Верховного Суду неодноразово зазначалося, що «зміна обстановки» у розумінні ст. 48 КК може полягати як у зміні зовнішніх умов, так і істотній зміні поведінки особи після вчинення злочину, якщо це свідчить про втрату суспільної небезпечності особи.
На думку Суду, добровільне проходження військової служби в умовах воєнного стану є обставиною виняткового характеру, яка:
- свідчить про істотну зміну поведінки особи та її правосвідомість;
- об`єктивно зменшує або усуває суспільну небезпечність особи;
- фактично відновлює публічний інтерес, який охороняється ст. 336 КК.
Відповідно до положень ст. 50 КК покарання має на меті не лише кару, а й виправлення особи та запобіганням новим кримінальним правопорушенням.
Суд виходить з того, що добровільне виконання конституційного обов`язку із захисту Батьківщини після постановлення вироку, реальне проходження військової служби та участь у забезпеченні обороноздатності держави свідчить про істотну зміну поведінки особи, її правосвідомості та ставлення до виконання обов`язків, покладених Конституцією та законами України.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), кримінальне покарання має відповідати принципу пропорційності та переслідувати легітимну мету, а його застосування повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.
Як убачається із судових рішень судів попередній інстанцій, ОСОБА_4 є: - особою, раніше не судимою; 
- вчинений ним злочин є нетяжким; 
- до набрання вироком законної сили мобілізувався до Збройних Сил України;
- фактично виконує той обов`язок, від виконання якого раніше ухилявся.
Такі обставини, на думку Суду, свідчать про втрату суспільної небезпечності особи та про зміну обстановки, у розумінні положень ст. 48 КК.
Посилання в касаційній скарзі прокурора на те, щов апеляційній скарзі обвинуваченого початково ставилося питання про зміну вироку та звільнення від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, тобто застосування ст. 75 КК, а також на те, що лише через 1 рік 5 місяців після вчинення кримінального правопорушення та через 8 місяців після ухвалення вироку, незадовго до судового засідання в суді апеляційної інстанції обвинувачений вступив на військову службу, в цілому не спростовують законності рішення суду апеляційної інстанції.
Що стосується посилань прокурора на те, що факт перебування ОСОБА_4 у війську протягом 2 місяців міг стати підставою для застосування положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, то Суд зауважує, що продовження виконання обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 , який фактично усунув порушення публічного інтересу шляхом добровільного вступу до лав Збройних Сил України та несе військову службу в умовах воєнного стану, не буде відповідати меті покарання, визначеній в ст. 50 КК.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора мотиви не спростовують висновків апеляційного суду та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цього судового рішення.
Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів прокурора щодо оскарження зазначеного вище рішення суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги прокурора. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_4 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3