ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2026 року
м. Київ
справа № 711/5049/22
провадження № 51-4824км24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 
(у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2023 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 23 липня 2024 рокув кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкас, який зареєстрований і проживає в цьому АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 4362  та ч. 3 ст. 4362 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень й установлені фактичні обставини
За вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Черкаського апеляційного суду від 23 липня 2024 року,ОСОБА_6 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 1 ст. 4362 КК - на строк 2 роки, за ч. 3 цієї статті - на строк 5 років без конфіскації майна, а на підставі ч. 1 ст. 70 вказаного Кодексу за сукупністю злочинів призначено остаточне - у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Згідно зі ст. 72 КК у строк покарання засудженому зараховано попереднє ув`язнення з 2 до 8 серпня 2022 року. 
Вирішено долю речових доказів, а також питання щодо заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні за обставин, викладених у вироку, кримінальних правопорушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку.
Як установив суд, у 2022 році, зокрема: 24 червня о 22:02-22:04 та повторно 25 червня о 22:25-22:27, 26 червня о 13:29-13:31 та о 23:29-23:35, 27 червня о 08:04-08:11, 1 липня о 22:27-22:37 та о 23:14-23:18, 4 липня о 22:43-22:48, 6 липня о 21:16-21:20 та о 22:46-22:47, 10 липня о 23:20-23:24, 11 липня о 00:08-00:12 за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_6 з мотивів несприйняття чинної української влади та схвалення політики країни-агресора в спілкуванні з особою, матеріали щодо котрої виділені в окреме провадження, виправдовував і визнавав правомірною розпочату у 2014 році проти України збройну агресію російської федерації (далі - рф), а також глорифікував осіб, які здійснювали агресію, і представників збройних формувань рф шляхом вираження позитивного ставлення до цих подій та осіб.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, за її змістом, захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати згадані вирок й ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів скаржника зводиться до того, що в діяннях ОСОБА_6 немає складу злочинів, учинене містить ознаки малозначності, вирок ґрунтується на недопустимих доказах, ухвалений усупереч засадам безпосередності, змагальності, рівності сторін і приписам статей 23, 86, 92, 94, 214, 258 КПК. На думку захисника, негласні слідчі (розшукові) дії (далі - НСРД) проведено незаконно, попри сумнівність їх результатів, монтування записів розмов місцевий суд не дослідив оригіналів аудіо- та відеозаписів і необґрунтовано відмовив у проведенні криміналістичної експертизи. Разом із цим, посилаючись на обмеження часу ознайомлення з матеріалами справи, ненадання результатів НСРД, котрі могли свідчити на користь ОСОБА_6 , й відхилення судом заявлених клопотань, твердить про порушення права на захист. Як наголошує автор скарги, інкриміновані засудженому діяння полягають у приватному спілкуванні з дружиною, яке відбувалося в житлі та не включало сторонніх осіб, тож здійснення кримінального провадження порушило конвенційне право ОСОБА_6 на повагу до приватного і сімейного життя. Уважає, що апеляційний суд залишив наведене поза увагою, не перевірив усіх аргументів сторони захисту і постановив ухвалу, зміст якої не відповідає ст. 419 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали подану скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесення йому вироку. Європейський суд з прав людини наголошує, що вказана гарантія як частина права на справедливий суд повинна бути такою ж ефективною, оскільки це положення спрямоване на забезпечення можливості виправити будь-які недоліки, допущені на стадіях судового розгляду або винесення вироку (наприклад, рішення у справі «Швидка проти України», заява № 17888/12).
Відповідно до ст. 370 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
З огляду на приписи ст. 419 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними в справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на конкретні фактичні дані й норму права; при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі належить зазначити правові підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою.
За змістом положень гл. 31 КПК під час перевірки законності вироку суду першої інстанції апеляційний суд має з`ясувати, чи в установленому законом порядку здобуто докази, чи відповідно до критеріїв ст. 94 цього Кодексу оцінив їх місцевий суд і чи правильно був застосований закон України про кримінальну відповідальність.
Під час перегляду вироку стосовно ОСОБА_6 апеляційний суд повною мірою не додержав окреслених приписів.
Як убачається з матеріалів справи, ухвалений вирок було оскаржено в апеляційному порядку, окрім прокурора, стороною захисту. У поданій скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог КПК та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, наполягав на несправедливості засудження ОСОБА_6 . Наводячи конкретні доводи, подібні викладеним у касаційній скарзі, захисник заперечував наявність у діяннях ОСОБА_6 складу інкримінованих злочинів й акцентував на тому, що той спілкувався з дружиною в приватній обстановці, не передбачав обізнаності сторонніх зі змістом розмов, звідси, - не мав умислу нав`язувати певну думку іншим особам, а тому не спричинив ніякої шкоди правовідносинам, які охороняються нормами КК. Мотивуючи позицію, автор апеляційної скарги стверджував про порушення конвенційного права засудженого, гарантованого ст. 8 Конвенції. 
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про винуватість ОСОБА_6 , не дав вичерпних відповідей на вказані доводи, натомість обмежився констатацією того, що кількість присутніх осіб та їх родинні зв`язки не впливають на наявність складу інкримінованих суспільно небезпечних діянь, а втручання в особисте і сімейне життя відбулося на підставі ухвали слідчого судді. 
Однак таке мотивування не можна вважати переконливим і достатнім, адже для правильного застосування закону про кримінальну відповідальність необхідне встановлення точної відповідності між інкримінованим суспільно небезпечним діянням та ознаками конкретного складу злочину, з урахуванням норм міжнародного права, як це передбачено ст. 3 КК. 
Відповідно до законодавчого регулювання виправдовування збройної агресії посягає на мир як родовий об`єкт кримінально-правової охорони за розд. ХХ КК. Безпосереднім об`єктом складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 4362 цього Кодексу, є відносини у сфері захисту від інформаційних загроз, створених збройною агресією рф, та забезпечення непорушності національних інтересів щодо єдиної державної політики із засудження російської агресії та протидії антиукраїнській пропаганді держави-агресора. Усі ознаки об`єктивної сторони цього правопорушення відображені в диспозиції зазначеної норми права, склад злочину формальний, суб`єкт - загальний, суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом.
Згідно зі ст. 24 КПК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. 
Для цілей ст. 4362 КК інтелектуальний момент прямого умислу характеризується усвідомленням особою виправдування, заперечення збройної агресії рф, глорифікації її учасників, а також передбаченням неминучості того, що внаслідок її поведінки порушуються суспільні відносини, які є предметом охорони за вказаною нормою матеріального права. Вольовий момент прямого умислу визначається тим, що особа бажає настання передбачуваних нею наслідків учиненого діяння.
Разом із тим правозастосування ст. 4362 КК має відповідати гарантіям права на повагу на приватне і сімейне життя (ст. 8 Конвенції). Додержання вимог Конвенції є обов`язковою умовою справедливості судового рішення. 
Отже, ревізуючи вирок, апеляційний суд повинен був оцінити докази та встановлені фактичні обставини також в аспекті згаданої норми міжнародного права, розмежувавши підстави для здійснення кримінального провадження та зміст висунутого й визнаного доведеним обвинувачення. 
Попри це суд апеляційної інстанції не з`ясував і в ухвалі не пояснив, чому в юридичній ситуації в цій справі саме розмови подружжя в межах житла за відсутності інших осіб та ознак публічності не охоплюються гарантіями ст. 8 Конвенції та є суспільно небезпечними, а засуджений під час спілкування в квартирі передбачав неминучість істотних шкідливих наслідків для охоронюваних законом суспільних відносин і бажав їх настання.
Таким чином аргументи, котрі сторона захисту вважала вагомими, залишилися нерозглянутими й не отримали умотивованої відповіді, чому їх було визнано неспроможними. 
Водночас за настановами міжнародних європейських інституцій, принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, вимагає від судів викладати мотиви ухвалених рішень і давати ґрунтовні відповіді на доводи, котрі можуть виплинути на вирішення справи. 
Слід зауважити, що на підтвердження винуватості ОСОБА_6 апеляційний суд, серед іншого, навів показання допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Однак урахування їхніх свідчень як доказів обвинувачення сумнівне, адже за змістом відображених показань указаним свідкам не була відома позиція засудженого щодо політики країни-агресора. 
Крім того, попри заперечення стороною захисту правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вмотивував своїх висновків щодо наявності в діянні ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки «повторність» у розумінні ст. 32 КК, зважаючи на факти, установлені в справі. 
Отже, продемонстрований апеляційним судом підхід до вирішення справи не узгоджується з положеннями ст. 2 КПК, а зміст постановленої ухвали не відповідає ст. 419 цього Кодексу.
Тому таке рішення підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Допущені на стадії апеляційного провадження порушення є істотними, перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку про правильність чи неправильність застосування норм матеріального права. Це питання належить до предмета ревізії в ході нового апеляційного розгляду.
При цьому апеляційний суд має врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах, а також інші аргументи й заперечення сторін, дати на все вичерпні відповіді й прийняти справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 вказаного Кодексу.
Тож касаційну скаргу захисника слід задовольнити частково.
Оскільки ухвала апеляційного суду скасовується і вирок суду першої інстанції є таким, що не набрав законної сили, колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 433 КПК, вважає необхідним обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 436, 440-442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 23 липня 2024 рокустосовно  ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10