УХВАЛА

19 березня 2026 року 
м. Київ
справа №160/24804/24
провадження № К/990/9003/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Смоковича М. І.,
суддів: Мацедонської В. Е., Уханенка С. А.,
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
у с т а н о в и в :
24 лютого 2026 року зазначену скаргу подано засобами поштового зв`язку.
27 лютого 2026 року скарга надійшла до суду касаційної інстанції.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Верховний Суд на підставі частини п`ятої статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» проаналізував ухвалені у цій справі судові рішення й установив, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому просила:
- визнати протиправною відмову ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у видачі «паспорта-книжечки» ОСОБА_1 у зв`язку з одруженням та заміною прізвища на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 »;
- зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 паспорт-книжечку у зв`язку з одруженням та заміною прізвища на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 »;
- визнати протиправною відмову ГУ ДМС України в Дніпропетровській області у розробці на ім`я ОСОБА_1 «паспорта-книжечки» зразка 1994 року відповідно до Закону № 2503-ХІІ у зв`язку з одруженням та заміною прізвища на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 »;
- зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській області розробити на ім`я ОСОБА_1 паспорт-книжечку зразка 1994 року відповідно до Закону № 2503-ХІІ у зв`язку з одруженням та заміною прізвища на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним відмову у видаленні електронно-цифрової інформації з баз архівів та будь-яких інших електронно-цифрових реєстрів - персональні данні що стосуються ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській області знищити електронно-цифрові персональні дані ОСОБА_1 , які на момент отримання ними даної заяви, знаходяться в Єдиному державному демографічному реєстрі, у тому числі Унікальний номер запису в реєстрі, за яким закріплені електронно-цифрові персональні дані - на виконання вимог і положень Закону України «Про захист персональних даних», у встановленому законодавством порядку; оскільки жодний дозвіл, підпис або будь що інше, ДМС та інші територіальні підрозділи від Мене НЕ отримували, та відсутні будь-які дозволи на оцифровку, збір біометрії тіла, або обробку, збирання, використання, копіювання, передачу особистих електронно-цифрових даних про мою особу та ін.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 20 листопада 2024 року позов задовольнив частково.
Визнав протиправними дії ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорту громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ.
Зобов`язав ГУ ДМС України в Дніпропетровській області оформити та видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України зразка 1994 року у вигляді паспортної книжечки відповідно до Положення № 2503-ХІІ, на підставі заяви у довільній формі та без надання нею згоди на обробку персональних даних, тобто без заповнення заяви про видачу паспорта громадянина України, відповідно до наказу МВС України № 456 «Про затвердження Тимчасового порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» від 06 червня 2019 року, яка одночасно є згодою на обробку персональних даних, без присвоєння та використання будь-якого цифрового ідентифікатора особи, без внесення інформації про персональні дані до Єдиного державного демографічного реєстру чи будь-яких баз даних і реєстрів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Не погодившись із ухваленим рішенням, 17 грудня 2024 року ГУ ДМС України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 18 лютого 2025 року апеляційну скаргу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області задовольнив, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 160/24804/24 скасував, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач подала касаційну скаргу, в якій покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. У разі неможливості залишити рішення суду першої інстанції в силі - направити справу на новий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду.
Верховний Суд постановою від 19 листопада 2025 року постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року скасував з підстав допущеного апеляційним судом порушення норм процесуального права і не встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а справу № 160/24804/24 направив на новий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду з пропозицією для апеляційної інстанції під час нового розгляду справи ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених Верховним Судом у постанові висновків, надати оцінку вказаним обставинам й аргументам сторін і, залежно від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права з постановленням рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України (пункт 73).
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 26 січня 2026 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишив без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року - залишив без змін.
Не погодившись із зазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оскаржило їх у касаційному порядку.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
У цій справі, суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
За такого правового регулювання та обставин справи, оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Автор скарги покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Разом з цим, покликаючись на указане положення процесуального закону як на підставу касаційного оскарження, автор касаційної скарги обмежився лише його цитуванням, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень у розумінні частини четвертої статті 328 КАС України.
Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Отже, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо необхідності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, за обставин, установлених судами саме у цій справі.
Зазначення у касаційній скарзі доводів щодо обґрунтування підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із покликанням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд відхиляє вказані доводи, оскільки автором касаційної скарги не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 291, 328, 333 КАС України,
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 160/24804/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач М. І. Смокович

Судді В. Е. Мацедонська

С. А. Уханенко