ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

17 березня 2026 року 
справа №280/4096/25
адміністративне провадження № К/990/7737/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Олендера І. Я., Хохуляка В. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області 
на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 січня 2026 року (судді: Добродняк І. Ю., Семененко Я. В., Суховаров А. В.), 
у справі №280/4096/25
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Запорізькій області 
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

УСТАНОВИВ:

Рух справи

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач у справі) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі - податковий орган, відповідач у справі, скаржник), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 18 вересня 2024 року №00173190709, №00172910709.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху, скаржнику надано строк на усунення недоліків шляхом надання клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

На виконання вимог ухвали суду від 26 травня 2025 року позивач подав до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому зазначає, що про наявність спірних податкових повідомлень-рішення дізнався, отримавши відповідь на адвокатський запит 22 квітня 2025 року.

Ухвалою від 02 червня 2025 року Запорізький окружний адміністративний суд відкрив провадження у цій адміністративній справі №280/4096/25, зазначивши, що у встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивачем усунуто, адміністративний позов подано з додержанням вимог, в тому числі, статті 122 КАС України. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року (суддя - Батрак І. В.) визнано неповажними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду та залишено без розгляду позовну заяву ФОП ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, посилаючись на пункт 42.5 статті 42 ПК України, погодився з позицією відповідача, що спірні податкові повідомлення-рішення від 18 вересня 2024 року вважаються належним чином врученими платнику податків 24 вересня 2024 року, у зв`язку з чим строк їх оскарження закінчився 24 березня 2025 року. За встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивач мав можливість звернутися до суду з даним позовом в межах строку, передбаченого нормами адміністративного судочинства, проте зазначеного не здійснив, належних доказів неможливості звернення з даним позовом суду не надав.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 січня 2026 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість ухвали суду першої інстанції щодо залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Апеляційний суд виходив із того, що під час визначення початку перебігу строку звернення до адміністративного суду необхідно керуватися положеннями статті 122 КАС України, відповідно до яких такий строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. При цьому правила пункту 42.5 статті 42 Податкового кодексу України щодо моменту вручення податкових повідомлень-рішень застосовуються виключно для цілей податкового законодавства і не можуть автоматично визначати момент початку перебігу процесуального строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції встановив, що податкові повідомлення-рішення від 18 вересня 2024 року були направлені на адресу позивача рекомендованим листом, який повернувся відправнику з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Водночас сам факт повернення поштового відправлення не свідчить про обізнаність позивача щодо прийняття контролюючим органом відповідних рішень.

Суд апеляційної інстанції також врахував, що представник позивача ще 13 лютого 2025 року звернувся до контролюючого органу з адвокатським запитом щодо проведених перевірок, а відповідь із копіями спірних податкових повідомлень-рішень була надана лише 22 квітня 2025 року. Отже, обставини справи свідчать про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позивача щодо моменту, коли йому стало відомо про прийняття оскаржуваних рішень.

З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалу суду першої інстанції постановлено без повного з`ясування обставин, які мають значення для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду, у зв`язку з чим її слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, податковий орган 20 лютого 2026 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на це рішення.

Верховний Суд ухвалою від 03 березня 2026 року відкрив касаційне провадження за скаргою податкового органу, справу витребував з суду першої інстанції.

13 березня 2026 року справа №280/4096/25 надійшла на адресу Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі податковий орган зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав вважати, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки неналежно оцінив момент, з якого такий строк має обчислюватися, та фактично ототожнив його з датою, коли позивач, за власним твердженням, фактично ознайомився зі змістом спірних податкових повідомлень-рішень після отримання відповіді на адвокатський запит. Скаржник наголошує, що такий підхід не відповідає процесуальному закону, оскільки для цілей визначення початку перебігу строку звернення до суду юридично значущим є не лише момент фактичного ознайомлення особи з рішенням, а й момент, коли така особа повинна була дізнатися про порушення свого права за наявності реальної можливості це зробити.

У цьому зв`язку скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину другу статті 122 КАС України, не врахувавши її зміст у системному зв`язку з правовою позицією Верховного Суду про те, що процесуальний строк починає свій перебіг не лише з дня фактичної обізнаності особи, а й з дня, коли така особа об`єктивно повинна була дізнатися про існування відповідного рішення, дії чи бездіяльності.

Крім того, скаржник зазначає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо неналежності вручення податкових повідомлень-рішень, не застосувавши належним чином пункти 42.1, 42.2, 42.5 статті 42 ПК України, а також пункт 58.1 статті 58 ПК України. За доводами касаційної скарги, апеляційний суд безпідставно не врахував, що за змістом податкового законодавства документи вважаються належним чином врученими, якщо вони були надіслані платнику податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення за його податковою адресою, а у разі неможливості вручення з причин, визначених законом, - вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Податковий орган посилається на постанову Верховного Суду від 28 жовтня 2025 року у справі №280/5691/24, вважаючи, що саме в цій справі Верховний Суд висловив правову позицію щодо застосування норм права у правовідносинах, подібних до спірних, однак суд апеляційної інстанції цей висновок не врахував.

У касаційній скарзі наведено посилання й на постанови Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19, від 27 січня 2022 року у справі №160/11673/20, від 12 липня 2024 року у справі №440/3740/23, від 23 липня 2024 року у справі №520/29245/23, від 08 серпня 2024 року у справі №440/18128/21, від 29 серпня 2024 року у справі №560/17663/23, у яких, за твердженням скаржника, викладено послідовний підхід до застосування строків звернення до суду у спорах щодо оскарження рішень контролюючих органів та до оцінки наслідків пропуску такого строку.

Крім доводів щодо неправильного застосування норм, які регулюють строк звернення до суду, скаржник також вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що стосуються вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. У цій частині податковий орган зазначає, що суд апеляційної інстанції не надав належної реакції на порушення позивачем строку на усунення недоліків апеляційної скарги та подані контролюючим органом заперечення, чим, на думку скаржника, порушив вимоги пункту 4 частини першої статті 299 КАС України, а також частини п`ятої статті 298 КАС України.

Таким чином, відповідач вважає, що апеляційний суд: по-перше, неправильно застосував частину другу статті 122 КАС України при визначенні моменту початку перебігу строку звернення до суду; по-друге, не застосував належним чином положення статей 42, 58 ПК України щодо належного вручення податкових повідомлень-рішень; по-третє, не врахував висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у справах №280/5691/24, №500/2486/19, №160/11673/20, №440/3740/23, №520/29245/23, №440/18128/21, №560/17663/23, №810/3116/18, №420/7598/22, №918/539/16, №640/25800/21, №500/2276/24; по-четверте, допустив порушення пункту 4 частини першої статті 299 КАС України та частини п`ятої статті 298 КАС України при вирішенні питання щодо прийнятності апеляційної скарги.

У зв`язку з цим Головне управління ДПС у Запорізькій області просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду як поданої з пропуском установленого законом строку звернення до суду.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Ключовим питанням у цій справі є визначення моменту початку перебігу строку звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження податкових повідомлень-рішень та, відповідно, оцінка правильності висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском такого строку.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За приписами статті 5 КАС України установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Згідно з частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку звернення до суду законодавець передбачив альтернативний критерій - фактичну обізнаність особи про порушення її прав або наявність об`єктивних обставин, за яких така особа повинна була дізнатися про відповідне порушення.

Такий підхід неодноразово підтверджувався у практиці Верховного Суду, який зазначав, що при вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду необхідно враховувати не лише момент фактичного ознайомлення особи з відповідним рішенням суб`єкта владних повноважень, а й те, чи мала така особа реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав раніше.

Водночас застосування процесуальних строків має здійснюватися з урахуванням принципу ефективного доступу до правосуддя, що передбачає недопустимість надмірного формалізму при вирішенні питання про прийнятність позову.

Саме з урахуванням наведених підходів Верховний Суд оцінює доводи касаційної скарги.

Колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне наголосити, що при обчисленні шестимісячного строку звернення до суду у подібних до цієї справах, суди повинні звертати особливу увагу на момент початку перебігу цього строку і в кожній конкретній справі вирішувати питання про наявність/відсутність підстав вважати його пропущеним, а так само наявність/відсутність підстав вважати такий строк пропущеним з поважних причин.

Усталеною є практика Верховного Суду про те, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину другу статті 122 КАС України, оскільки безпідставно пов`язав початок перебігу строку звернення до суду з моментом фактичного отримання позивачем інформації про спірні податкові повідомлення-рішення.

Однак із матеріалів справи та змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що апеляційний суд, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду, дослідив обставини вручення податкових повідомлень-рішень та дійшов висновку, що контролюючим органом не доведено належним чином факт їх отримання позивачем або наявність обставин, які б свідчили про те, що позивач об`єктивно повинен був дізнатися про їх існування раніше.

За таких умов суд апеляційної інстанції виходив із того, що перебіг строку звернення до суду слід обчислювати з моменту, коли позивач фактично отримав інформацію про існування спірних податкових повідомлень-рішень, а отже, підстав для залишення позову без розгляду з мотивів пропуску строку звернення до суду не встановлено.

Верховний Суд вважає, що при вирішенні спорів щодо дотримання строку звернення до суду у справах про оскарження рішень контролюючих органів підлягають врахуванню й приписи статті 42 ПК України, якими визначено порядок направлення та вручення документів платникам податків.

Практика Верховного Суду свідчить, що положення цієї статті мають значення для встановлення обставин належного направлення податкових повідомлень-рішень та оцінки того, коли платник податків міг дізнатися про прийняття відповідного рішення контролюючого органу.

Водночас застосування положень статті 42 ПК України при вирішенні процесуального питання щодо дотримання строку звернення до суду не може здійснюватися формально, виключно з огляду на сам факт направлення податковим органом відповідного поштового відправлення.

Адже приписи наведеної статті Кодексу встановлюють правила належного направлення податкових документів у межах податкових правовідносин, тоді як питання дотримання строку звернення до суду регулюється нормами процесуального права, зокрема статтею 122 КАС України.

Отже, при вирішенні питання про початок перебігу строку звернення до суду суд має оцінити не лише сам факт направлення податкового повідомлення-рішення, але й сукупність інших обставин, які можуть свідчити про те, чи мав платник податків реальну можливість своєчасно дізнатися про існування такого рішення.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосування процесуальних строків має здійснюватися з урахуванням принципу ефективного доступу до правосуддя та недопустимості надмірного формалізму.

Подібний підхід узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає, що процесуальні правила, зокрема щодо строків звернення до суду, мають на меті забезпечення належного здійснення правосуддя та правової визначеності, однак їх застосування не повинно перетворюватися на надмірний формалізм, який позбавляє особу реальної можливості реалізувати право на судовий захист.

У зв`язку з цим під час оцінки дотримання строку звернення до суду суд має враховувати не лише формальні ознаки направлення кореспонденції, а й поведінку сторін, їхню добросовісність та реальні можливості особи отримати інформацію про прийняте рішення суб`єкта владних повноважень.

Як установив суд апеляційної інстанції, представник позивача ще до спливу строку звернення до суду звернувся до контролюючого органу із адвокатським запитом з метою отримання інформації про прийняті щодо позивача рішення.

Такі дії свідчать про активну та добросовісну поведінку позивача, спрямовану на з`ясування обставин, що стосуються можливого порушення його прав, та про намір реалізувати право на судовий захист.

Водночас суд апеляційної інстанції встановив, що контролюючий орган не надав відповідь на відповідний запит у розумний строк, що фактично унеможливило для позивача своєчасне отримання інформації про прийняті рішення та належну реалізацію права на їх оскарження.

За таких обставин поведінка позивача свідчила про його належну процесуальну активність та не може розцінюватися як бездіяльність або недобросовісне затягування строків звернення до суду.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до того, що сам факт направлення податкових повідомлень-рішень поштовим відправленням свідчить про обізнаність платника податків щодо їх існування та, відповідно, про початок перебігу строку звернення до суду.

Однак такий підхід не враховує необхідності оцінки всіх обставин справи у їх сукупності, зокрема поведінки сторін, реальної можливості отримання кореспонденції та дій платника податків, спрямованих на з`ясування наявності рішень контролюючого органу.

За встановлених апеляційним судом обставин застосування виключно формального підходу до визначення початку перебігу строку звернення до суду суперечило б принципу справедливого судового розгляду та ефективного доступу до правосуддя.

Відповідач у касаційній скарзі посилається на низку постанов Верховного Суду, у яких викладено правові висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про дотримання строків звернення до суду у спорах щодо оскарження рішень контролюючих органів.

Однак сам по собі факт існування правових висновків Верховного Суду у інших справах не означає їх механічного застосування без урахування фактичних обставин конкретної справи.

Правова позиція Верховного Суду підлягає застосуванню судами з урахуванням подібності правовідносин, що передбачає оцінку не лише правового регулювання, але й фактичних обставин, встановлених судами у кожній конкретній справі.

У справах, на які посилається скаржник, Верховний Суд формулював відповідні правові висновки, виходячи з установлених у тих справах обставин, зокрема щодо належності вручення податкових документів, поведінки сторін та інших факторів, що впливали на визначення моменту початку перебігу строку звернення до суду.

Натомість у цій справі суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені правові підходи Верховного Суду, здійснив оцінку конкретних обставин, на які посилався позивач, зокрема обставин направлення та отримання кореспонденції, активної поведінки позивача щодо з`ясування наявності рішень контролюючого органу, а також дій самого контролюючого органу у відповідних правовідносинах.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції вимог статей 298 та 299 КАС України під час вирішення питання про прийнятність апеляційної скарги не впливають на правильність висновків апеляційного суду щодо суті процесуального питання, яке розглядалося у цій справі, а саме - наявності чи відсутності підстав для залишення позову без розгляду.

Колегія суддів Верховного Суду не встановила фактів, які б свідчили про істотні порушення процесуального права під час відкриття апеляційного провадження, що могли б бути самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу податкового органу слід залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 07 січня 2026 року у справі №280/4096/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: І. Я. Олендер

В. В. Хохуляк