ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 644/3563/25

провадження № 61-10583св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи: 

заявник -  ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби
у Харківській області, 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жорник Вадим Ігорович, на ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 28 квітня 2025 року у складі судді Паляничко Д. Г. та постанову Харківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року в складі колегії суддів Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Яцини В. Б., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог заяви 

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт, що громадянин України ОСОБА_1 з 31 жовтня 2022 року втратив статус податкового резидентна України та набув статус громадянина України - податкового нерезидента, заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби у Харківській області (далі - ГУ ДПС у Харківській області).

Заява обґрунтована тим, що фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 зареєстрований у ГУ ДПС у Харківській області та включений до реєстру платників Єдиного податку з 01 січня 2012 року.

24 лютого 2022 року заявник перетнув кордон України, на сьогодні проживає на території Великої Британії, із січня 2024 року ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець у Великій Британії, на територію України за весь час не повертався.

У зв`язку із проживанням більше ніж 180 днів на території Великої Британії, виникла необхідність в уникненні подвійного оподаткування та вирішення питання щодо податкового резидентства громадянина України.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Індустріальний районний суд міста Харкова ухвалою від 28 квітня 2025 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, відмовив ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалу суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що встановлення факту втрати статусу громадянина України-резидента та набуття статусу громадянина України-нерезидента не підлягає вирішенню в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

15 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жорник В. І., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу
у цій справі, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 28 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції за визначеною раніше підсудністю.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права. 

Заявник указує на те, що суди дійшли помилкового висновку про те, що вимоги його заяви не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Заявник легально покинув територію України 24 лютого 2022 року і надалі більше ніж 183 дні в Україні не перебував, а згодом отримав статус податкового резидента Великої Британії. Задоволення заяви у цій справі та встановлення статусу податкового нерезидента в Україні необхідно заявнику для того, щоб не сплачувати вдруге податок на доходи, отримані й оподатковані у Великій Британії. 

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 листопада 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржені судові рішення відповідають з огляду на таке. 
У цій справі заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту втрати статусу громадянина України-резидента та набуття статусу громадянина України-нерезидента.

Суди встановили, що потребу встановлення бажаного факту заявник обґрунтовував необхідністю усунення можливості подвійного оподаткування, яке може виникнути у нього у Великій Британії, оскільки особисті та економічні зв`язки з Україною у заявника наразі відсутні, так як центр його життєвих та економічних інтересів знаходиться саме на території Великої Британії, де він постійно проживає разом зі своєю сім`єю, та має власний бізнес.

Заявник вважав, що встановлення факту втрати статусу резидента України та набуття статусу нерезидента має здійснюватися у відповідності до статті 4 Конвенції між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії, якою визначено, що фізична особа вважається резидентом Договірної Держави, де вона має у своєму розпорядженні постійне житло; якщо вона має у своєму розпорядженні постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона має найбільш тісні особисті й економічні зв`язки (центр життєвих інтересів).

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом із тим, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

У частині сьомій статті 19 ЦПК України передбачено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Згідно з частинами першою і другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, провадження № 14-139цс18).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У іншому випадку між цими особами виникає спір про право.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян».

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 січня 2026 року у справі № 191/2816/25, провадження № 61-14043св25; від 10 лютого 2026 року у справі № 466/10806/24, провадження № 61-12464св25).

У справі, яка переглядається, під час вирішення питання щодо відкриття провадження за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, суди попередніх інстанцій указали, що заявник у заяві не обґрунтовував для відновлення яких саме порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів йому необхідно, щоб суд встановив факти втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента.

З огляду на зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а також касаційної скарги, заявник прагне встановити у суді факти втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента для уникнення в майбутньому ймовірного порушення, невизнання чи оспорення його прав, зокрема у випадках подвійного оподаткування доходів заявника, отриманих та оподаткованих у Великій Британії. 

При цьому доводів про те, що будь-яка із заінтересованих осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, у вказаній заяві, як і в касаційній скарзі немає.
У постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 369/113/18 (провадження № 61-22484св18) зазначено, що заяви про встановлення факту резидентства не можуть розглядатися судами, а підлягають вирішенню спеціально уповноваженими органами.

Аналогічного висновку про застосування норм права дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (провадження № 14-610цс18) та зазначила, що вимога про встановлення фактів втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ щодо оподаткування доходів заявника чи порушення ним митних правил, а не в окремому чи позовному провадженні за правилами цивільного судочинства.
Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У цій справі колегія суддів не вбачає підстав для відступу від указаного висновку Великої Палати Верховного Суду про застосування норм права. Заявником також не наведено обґрунтованих мотивів необхідності відступу від указаного висновку. 

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, зокрема, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

Установивши у цій справі під час вирішення питання щодо відкриття провадження, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виснував про відмову у відкритті провадження у справі, оцінивши при цьому доводи заявника та належно вмотивувавши судове рішення. 

З таким висновком судів попередніх інстанцій у цій справі колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Частина перша статті 400 ЦПК України передбачає, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що суди дійшли помилкового висновку про те, що вимоги заяви не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства спростовуються матеріалами справи, оскільки вирішення питання про встановлення фактів втрати статусу громадянина-резидента та набуття статусу громадянина-нерезидента не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, які відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості. 

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини щодо відмови у відкритті провадження у справі не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих оскаржуваних судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття протилежного судового рішення - на користь заявника, для чого у цій справі немає підстав. 

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE» від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND» від 27 вересня 2001 року, заява № 49684/99, § 2).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

За таких обставин касаційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування ухвали Індустріального районного суду міста Харкова від 28 квітня 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого
діє адвокат Жорник Вадим Ігорович, залишити без задоволення. 

Ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 28 квітня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 липня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді	В. В. Сердюк	
		
	С. О. Карпенко 	
		
	І. М. Фаловська