ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 580/11001/21
адміністративне провадження № К/990/24100/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2024 року (колегія у складі суддів: Сорочка Є.О., Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
14 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про скасування процесуального документа №54314087 від 05 листопада 2021 року, винесену старшим державним виконавцем Уманського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кравченко Мариною Василівною. Позов мотивовано тим, що державний виконавець під час винесення оскаржуваної постанови порушив положення статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 18 січня 2022 року, яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 09 серпня 2022 року, позов задовольнив повністю, визнав протиправною та скасувати постанову про скасування процесуального документа №54314087 від 05 листопада 2021 року.
20 листопада 2023 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 , у якій він, керуючись статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), просив визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність, вчинені Відділом Державної виконавчої служби у м. Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при виконанні (невиконанні) рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 січня 2022 року у справі № 580/11001/21, яке набрало законної сили 09 серпня 2022 року.
Черкаський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 квітня 2024 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку статті 383 КАС України, в адміністративній справі №580/11001/21.
Заявник оскаржив цю ухвалу до суду апеляційної інстанції.
Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21 травня 2024 року залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року та встановив скаржникові п`ятиденний строк для усунення недоліків цієї скарги шляхом подання оригіналу документа про сплату судового збору в установленому законом розмірі.
30 травня 2024 року від заявника на адресу апеляційного суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, у якій він просив відкрити апеляційне провадження за поданою ним скаргою. Документа про сплату судового збору ОСОБА_1 разом із цією заявою апеляційному суду не надав, навівши міркування про відсутність такого обов`язку при оскарженні ухвали суду, постановленої за результатами розгляду заяви, поданої в порядку статті 383 КАС України.
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення
Ухвалою від 04 червня 2024 року Шостий апеляційний адміністративний суд повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2024 року особі, яка її подала.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що не залежно від того, яку заяву, скаргу чи питання було вирішено судом першої інстанції (заяву в порядку контролю за виконанням рішення, про призначення експертизи, закриття провадження, залишення позову без розгляду, заміни сторони, чи інші заяви, за подання яких судовий збір не справляється), ухвала за результатами розгляду цієї заяви, скарги чи питання (про закриття провадження, залишення позову без розгляду, заміти сторони тощо) оскаржується шляхом подання апеляційної (касаційної) скарги зі сплатою судового збору у загальному порядку, за відсутності в особи відповідних пільг. Норми чинного законодавства питання сплати судового збору за подання скарги на судову ухвалу не ставлять у залежність від процесуального питання, яке вирішене такою ухвалою.
Апеляційний суд також зазначив, що не заперечує того, що Закон не визначає підстав для сплати судового збору за подання заяви в порядку контролю за виконанням судового рішення, обов`язок же сплати судового збору за подання апеляційної скарги встановлений абзацом третім частини першої статті 3 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI), а розмір такого збору чітко визначений підпунктом 5 пункту 3 частини другої статті 4 названого Закону.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2024 року та передати справу до цього ж суду для продовження розгляду.
На переконання скаржника, вимога про сплату судового збору за подання скарги стягувачем у процесі судового контролю за виконанням судового рішення є незаконною, несправедливою, покладає на нього надмірний фінансовий тягар і перешкоджає в доступі до правосуддя, гарантованому статтею 55 Конституції України. Водночас вимога суду сплатити судовий збір на цій стадії як і розмір ставки судового збору суперечать завданням адміністративного судочинства, відповідно до якого на адміністративні суди покладається обов`язок з захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Позиція інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
За правилами частини четвертої статті 338 КАС України відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Рух касаційної скарги
20 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2024 року цю касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання документу про сплату судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі №580/11001/21 та продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом надання особі, яка подала касаційну скаргу, строк у п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги встановлених в ухвалі Верховного Суду 22 липня 2024 року у справі №580/11001/21.
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року продовжено ОСОБА_1 , строк для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом надання особі, яка подала касаційну скаргу, строк у п`ять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, а саме подачі документу про сплату судового збору у розмірі 605, 60 грн.
На виконання вимог вказаних ухвал суду скаржник надав докази сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Ухвалою від 21 жовтня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2024 року в цій справі.
На підставі Розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 10 грудня 2024 року №1370/0/78-24 призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Губської О.А. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 06 грудня 2024 року №16), що унеможливлює її участь у розгляді позовних заяв.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2024 року для розгляду справи №580/11001/21 визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Загороднюк А.Г., судді: Єресько Л.О., Соколов В.М.
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2026 року справу призначено до розгляду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їхнього застосування
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи. Цим конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) і статті 13 КАС України.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами частини першої статті 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Вимоги щодо форми та змісту апеляційної скарги встановлені статтею 296 КАС України, за змістом частини п`ятої якої до апеляційної скарги додається, зокрема, документ про сплату судового збору.
Відповідно до частини другої статті 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України передбачено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом №3674-VI.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №3674-VI судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Об`єкти справляння судового збору визначені статтею 3 Закону №3674-VI.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3674-VI (у редакції, чинній на час апеляційного оскарження позивачем ухвали місцевого адміністративного суду від 18 квітня 2024 року) судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.
Частиною другою статті 3 Закону №3674-VI визначено перелік заяв і клопотань, за подання яких судовий збір не справляється. Серед таких немає заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення або ж апеляційної скарги на судове рішення, ухвалене за результатами розгляду такої заяви.
Ставки судового збору визначені частиною другою статті 4 цього Закону.
Зазначеною нормою (у відповідній редакції) не передбачено ставки судового збору за звернення із заявою про встановлення контролю за виконанням судового рішення.
Водночас підпунктом 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI визначено, що ставка судового збору за подання до адміністративного суду апеляційної та касаційної скарги на ухвалу суду становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
Правове питання, порушене перед судом касаційної інстанції в цій справі, стосується обов`язку сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену судом першої інстанції в порядку здійснення судового контролю за виконанням рішення суду, яке набрало законної сили, відповідно до статті 383 КАС України.
На час звернення з апеляційною скаргою нормативно це питання було врегульовано таким чином, що, з одного боку, частиною другою статті 4 Закону №3674-VI не було встановлено ставки судового збору за звернення із заявою про встановлення контролю за виконанням судового рішення, з іншого - підпунктом 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI визначалися розміри ставок судового збору за подання до суду апеляційної і касаційної скарги на всі без винятку ухвали суду першої інстанції, які підлягають оскарженню, незалежно від того, чи передбачено Законом справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами яких постановляються відповідні ухвали. До того ж, наведеному в частині другій статті 3 Закону №3674-VI переліку заяв і клопотань, за подання яких судовий збір не справляється, немає заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
У розглядуваному випадку застосування судом апеляційної інстанції зазначених положень Закону №3674-VI зумовило для заявника потребу після ухвалення судом рішення на його користь та набрання вказаним рішенням законної сили, сплатити судовий збір за вчинення процесуальних дій, спрямованих на реалізацію такого рішення.
Заявник у касаційній скарзі наполягає на тому, що вимога сплатити судовий збір за подання скарги у процесі судового контролю за виконанням судового рішення є незаконною, несправедливою, покладає на нього надмірний фінансовий тягар і перешкоджає в доступі до правосуддя, гарантованому статтею 55 Конституції України.
Потрібно зазначити, що невиконання державою обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення суперечить приписам пункту 9 частини другої статті 129, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України та призводить до порушення права особи на судовий захист, нівелює дієвість судочинства, що є несумісним із принципом верховенства права, що його встановлено частиною першою статті 8 Конституції України.
Конституційний Суд України, аналізуючи приписи Основного Закону України щодо обов`язковості виконання судових рішень, неодноразово наголошував на потребі визначити на законодавчому рівні належні й дієві національні юридичні механізми здійснення судочинства та виконання судових рішень, які засновані на основних засадах судочинства, що їх установлено в Конституції України, та які уможливлюють забезпечення судового захисту, поновлення порушених прав і свобод особи.
Зокрема, Конституційний Суд України вказував, що виконання судового рішення охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); «обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання» (абзац восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019).
У Рішенні від 01 березня 2023 року №2-р(II)/2023 Конституційний Суд України вказав на те, що судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом у юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення; держава для забезпечення виконання судового рішення має насамперед запровадити дієвий, а не ілюзорний юридичний механізм здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, який дасть змогу особі, на користь якої ухвалено судове рішення, домогтися його виконання, щоб реально захистити та поновити права, свободи та інтереси.
У цьому контексті варто зазначити, що вже після подання касаційної скарги в цій справі, потреба вирішити питання про те, чи відповідає нормам Основного Закону України покладення на особу додаткового фінансового тягаря у вигляді судового збору за взятий державою на себе обов`язок щодо забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку [що є невід`ємною стадією правосуддя], зумовило звернення Пленуму Верховного Суду постановою від 12 вересня 2025 року №14 до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини другої статті 3 та підпункту 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI.
Такому зверненню передувало те, що Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 15 листопада 2024 року у справі №140/8660/20 і від 08 квітня 2025 року у справі №260/9470/23 дійшов висновку, що частина друга статті 3 та підпункт 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI, які уможливлюють справляння судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду, постановлену в порядку статей 382 і 383 КАС України, не підлягають застосуванню під час розгляду [відповідної] справи як такі, що суперечать частині першій статті 8, частинам першій і другій статті 55, статті 129-1 Конституції України. У зв`язку із цим в ухвалі від 02 грудня 2024 року у справі №140/8660/20 колегія суддів дійшла висновку про потребу звернутися до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності частини другої статті 3 та підпункту 5 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону №3674-VI. Такі ж міркування щодо необхідності вирішення вказаного питання викладено у постанові від 08 квітня 2025 року в справі №260/9470/23.
Розглянувши вказане конституційне подання Верховного Суду, Конституційний Суд України ухвалив рішення від 10 березня 2026 року №2-р/2026 у справі №1-5/2025(374/25), яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину другу статті 3, підпункт 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VІ зі змінами в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору «за подання апеляційної скарги і касаційної скарги на ухвали суду», постановлені в порядку статей 382, 383 КАС України (пункт 1 резолютивної частини).
Також Конституційний Суд України визначив, що частина друга статті 3, підпункт 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VІ зі змінами, визнані неконституційними в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору „за подання апеляційної скарги і касаційної скарги на ухвали суду", постановлені в порядку статей 382, 383 КАС України, утрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт 2 резолютивної частини)
У мотивувальній частині цього Рішення, Конституційний Суд України, зокрема, зазначив, що оспорюваними приписами Закону встановлено необґрунтоване втручання у право особи на доступ до суду. Обов`язок сплати судового збору «за подання апеляційної скарги і касаційної скарги на ухвали суду», постановлені в порядку статей 382, 383 КАС України, не можна вважати справедливим елементом механізму контролю за виконанням судового рішення, що є невіддільним складником права на доступ до суду, оскільки особа, яка сплатила судовий збір за подання до суду позовної заяви та домоглася ухвалення на свою користь обов`язкового судового рішення, повинна додатково (повторно) сплатити судовий збір за здійснення судового контролю за виконанням судового рішення.
Конституційний Суд України також наголосив, що держава не може покладати на особу додаткового фінансового тягаря за свій обов`язок щодо забезпечення виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Із цих міркувань Конституційний Суд України дійшов висновку, що частина друга статті 3, підпункт 5 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VІ в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору «за подання апеляційної скарги і касаційної скарги на ухвали суду», постановлені в порядку статей 382, 383 Кодексу, є такими, що суперечать частині першій статті 8, частинам першій, другій статті 55, статті 129-1 Конституції України.
Отже, Конституційний Суд України у згаданому Рішенні висловив співзвучну з Верховним Судом у конституційному поданні позицію.
Із цих міркувань колегія суддів не вбачає підстав застосовувати положення Закону №3674-VІ інакше, ніж у в постановах від 15 листопада 2024 року у справі №140/8660/20 і від 08 квітня 2025 року у справі №260/9470/23, та констатує помилковість висновків суду апеляційної інстанції про наявність підстав для повернення апеляційної скарги в справі, яка переглядається.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною першою статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, зважаючи на положення статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2024 року скасувати.
Направити справу №580/11001/21 до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько
В.М. Соколов
Судді Верховного Суду