УХВАЛА

24 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/3202/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
позивача - Петров В. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 (судді: Поліщук Л. В. - головуючий, Богатир К. В., Таран С. В.) та рішення Господарського суду Одеської області від 05.05.2025 (суддя Невінгловська Ю. М.) у справі 
за позовом Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія
до відповідачів: 1) Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, 2) Фізичної особи-підприємця Браславської Олени Олександрівни
про визнання договору укладеним та повернення майна, 
ВСТАНОВИВ:
1. У липні 2024 року Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області (далі - Ізмаїльська міська рада) про:
- визнання укладеним між Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія та Ізмаїльською міською радою договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - частини нежитлового будинку (крім акції, частки) шляхом викупу нежитлового приміщення за адресою: м. Ізмаїл, просп. Незалежності, № 33-а, у викладеній позивачем редакції;
- зобов`язання Браславську О. О. повернути Ізмаїльському товариству ім. Кирила та Мефодія 7/20 частини нежитлового приміщення за адресою: Одеська область Ізмаїльський район, м. Ізмаїл, просп. Незалежності, 33А.
Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 179, 181, 184 Господарського кодексу України та статті 641 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що позивач має право на приватизацію шляхом викупу спірного нежитлового приміщення, яке ним було орендоване, а Ізмаїльська міська рада повинна закінчити виконання свого рішення від 22.12.2017 "Про перелік об`єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, належних приватизації в 2018 році" з приватизації орендованого позивачем приміщення через його викуп. 
Відмова міської ради від укладення договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - частини нежитлового будинку шляхом викупу з позивачем стало підставою для звернення до суду.
2. У відзиві на позовну заяву Ізмаїльська міська рада просила відмовити в її задоволенні, вказуючи на те, що рішення міської ради від 22.12.2017 № 2999-VІІІ "Про перелік об`єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, належних приватизації в 2018 році", на яке посилається позивач, було прийнято відповідно до Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який із прийняттям Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" від 18.01.2018 втратив чинність.
За змістом статті 18 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" приватизація об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною 2 вказаної норми.
Відповідач акцентував увагу на тому, що спірний об`єкт нерухомого майна на просп. Суворова (Незалежності), 33 не відповідає вимогам, встановленим у частині 2 статті 18 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", що виключає можливість приватизації шляхом викупу.
Ізмаїльська міська рада зазначала, що рішення міської ради від 22.12.2017 № 2999-VІІІ "Про перелік об`єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, належних приватизації в 2018 році" втратило чинність згідно з рішенням міської ради від 13.07.2018 № 3918-VІІ, яке, у свою чергу, не скасовано або не визнано недійсним.
Також, 05.05.2023 міською радою було прийнято рішення "Про внесення змін до рішення Ізмаїльської міської ради № 2152-VІІІ від 23.12.2022", яким внесено доповнення до рішення від 23.12.2022 № 2152-VІІІ "Про перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації", та включено в перелік об`єктів нежитлову будівлю на просп. Незалежності, 33А, згідно з додатком до цього рішення. При цьому способом приватизації визначено аукціон.
Рішення Ізмаїльської міської громади від 23.12.2022 № 2152-VІІІ про приватизацію спірного нерухомого майна на аукціоні є чинним, не було скасовано чи визнано недійсним.
Відповідач зазначав, що оскільки рішення міської ради від 22.12.2017 № 2999-VІІІ, на яке посилався позивач, втратило чинність на підставі пункту 4 рішення міської ради від 17.07.2018 № 3918-VІІІ, то строк позовної давності сплив 13.07.2021.
3. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.09.2024 залучено до участі у справі як співвідповідача Браславську О. О.
4. У відзиві на позовну заяву Браславська О. О., заперечуючи проти її задоволення, вказувала на те, що власником спірного нерухомого майна є Браславська О. О, але позивач вимагає визнати укладеним договір купівлі-продажу нерухомого майна з Ізмаїльською міською радою, тобто не власником майна. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішення міської ради від 22.12.2017 № 2999-VІІІ затверджено перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, у тому числі на просп. Суворова, 33 шляхом викупу. Проте спірні приміщення розташовані на просп. Суворова, 33А.
Позивач вказував на наявність в нього наміру викупити вказане приміщення та подання відповідних заяв. Однак, передбачені законом вимоги для викупу майна позивачем не були дотримані, а саме не здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менше 25% ринкової вартості майна, що стало підставою для відмови у викупі та прийняття міською радою рішення про здійснення приватизації за визначеною Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна" процедурою, а саме шляхом продажу на аукціоні.
Позивач участі в аукціоні не приймав, процедуру та її результати не оскаржував, доказів виконання умов закону для викупу майна не надав.
5. Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.05.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2025, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог вказавши, зокрема, що матеріалами справи не підтверджується виконання сукупності умов, передбачених частиною 2 статті 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", для отримання орендарем права на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення).
Суди виходили з того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами існування в нього права на приватизацію шляхом викупу нежитлового приміщення, а відтак, позивачем не доведено порушення такого права відповідачами.
6. Не погоджуючись з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 та рішенням Господарського суду Одеської області від 05.05.2025, Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія у касаційній скарзі просить їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи таке.
Щодо застосування Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" скаржник зазначив, що у постанові Верховного Суду від 09.09.2025 у справі № 914/163/24 визначено, що 07.03.2018 набрав чинності Закон України "Про приватизацію державного і комунального майна" ( № 2269-VIII) за змістом пункту 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону.
Цим же пунктом 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2269-VIII передбачені винятки із цього загального правила. Таким винятком, зокрема, є випадок, коли після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу.
Скаржник вважає, що через те, що процес приватизації орендованого майна Ізмаїльським товариством не був виконаний до об`ємів вказаних у пункті 2 розділу V "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", то правила Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" до цього процесу не можуть бути застосовані. В той же час закінчення приватизації Ізмаїльським товариством повинно бути проведено відповідно до Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна".
Скаржник вважає, що Верховний Суд у постанові від 26.06.2024 у справі № 918/743/23 підтвердив можливість приватизації на підставі Указу Президента України від 30.12.1994 № 827/94 та підтвердив законність проведення приватизаційних заходів відповідно до цього нормативного акта, а тим самим і існування права цих суб`єктів на придбання об`єкту.
Так, на підставі Указу Президента України від 30.12.1994 № 827/94 через надання відповідних заяв Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія отримало право викупу на орендоване майно за адресом м. Ізмаїл проспект Суворова, 33.
З 2012 року товариство неодноразово зверталось до Ізмаїльської міської ради про приватизацію орендованого приміщення шляхом викупу на підставі пункту 5 Указу Президенту України від 30.12.1994 № 827/94.
Упродовж чотирьох років в Ізмаїльському міськрайонному суді, Одеському апеляційному адміністративному суді, Вищому адміністративному суді України розглядались вимоги про приватизацію Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія орендованого приміщення (справа № 1510/7039/12) і 23.11.2016 після ухвалення постанови Вищого адміністративного суду України товариство повторно подало до Ізмаїльської міської ради заяву про виконання Указу Президента України № 827/94 і вирішення питання про оформлення викупу орендованого приміщення.
На підставі отриманих заяв Ізмаїльська міська рада від 23.12.2016 прийняла рішення № 1780-ІІІ за яким нежитлове приміщення, орендоване Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія, підлягає приватизації шляхом "викупу" і почало процес підготовки документів, але через недоліки в документи оформлення договору в 2017 році не відбулося.
22.12.2017 Ізмаїльська міська рада повторно прийняла рішення № 2999-VIІ яким підтвердила, що нежитлове приміщення орендоване Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія підлягає приватизації шляхом "викупу".
Проте всупереч позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 12.06.2024 у справі № 918/744/23 та в постанові від 26.06.2024 у справі № 918/743/23 стосовно того, що Указ Президента України від 30.12.1994 № 827/94 правомірно надає орендарям право на приватизацію, суди попередніх інстанцій не визнали існування права позивача на приватизацію орендованого приміщення шляхом викупу.
Заявник касаційної скарги зазначає, що рішення Ізмаїльської міської ради від 23.12.2016 № 1780-ІІІ та від 22.12.2017 № 2999-VII є законними, відповідають діючому законодавству, не можуть бути скасовані органом місцевого самоврядування через те, що воно виконувалось належним чином і відповідно до рішенні Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 14- рп/2000 у справі № 1-16/2000 підлягає виконанню, так як не суперечить законодавству, що підтверджується висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/2593/19, від 17.06.2020 у справі № 922/1958/19, від 23.06.2020 у справі № 922/1970/19, від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19, від 08.07.2020 у справі № 922/1969/19.
На час прийняття рішень Ізмаїльської міської ради від 23.11.20216 № 1780-ІІІ та від 22.12.2017 № 2999-VІІ Указ Президента України від 30.12.1994 № 827/94 є чинним і підлягає застосуванню. Більш того Ізмаїльська міська рада своїм рішення дала згоду на заяву Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія від 23.11.2016 про виконання Указу Президента України від 30.12.1994 № 827/94 і вирішення питання про оформлення викупу орендованого приміщення.
На думку скаржника, суди попередніх інстанцій не дослідили при прийнятті рішень балансову вартість орендованого Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія приміщення, не зробили висновку стосовно запропонованої ціни в проєкті договору купівлі-продажу, викладеному в позовної заяві, та не дослідили конкретні обставини справи, чим порушили вимоги, викладені у постановах Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 30.07.2024 у справі № 910/17079/23.
Щодо утримання позивачем орендованого приміщення, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія надало до суду першої інстанції проєкт зовнішнього оздоблення фасаду орендованого приміщення для проведення ремонтних робіт погоджений з Архітектурно-містобудівельню радою при управлінні містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради 20.05.2020, проєктно-кошторисну документацію будівельних робіт.
При цьому акт технічного стану об`єкту комунальної власності від 01.11.2023, на який посилалися суди, був складений працівниками Ізмаїльськой міської ради в час проведення у приміщенні ремонтних робіт.
Суди не врахували висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28.01.2020 у справі № 910/6981/19, згідно з яким суд зобов`язаний дотримуватися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінювати докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовує доводи і заперечення сторін.
У постанові Верховного Суду від 09.09.2025 у справі № 914/163/24 визначено поняття "легітимне очікування" як принцип, який визначає зміст та спрямованість норм, і забезпечує справедливість, рівність та свободу у регулюванні майнових та особистих немайнових відносин.
Заявник касаційної скарги вважає, що суди повинні були зробити аналіз, що з боку Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія завжди вживалися всі необхідні в межах процедури приватизації заходи, проте договір купівлі-продажу спірного майна не був укладений з вини відповідача, який своїми протиправними діями затягував процес приватизації, що встановлено судовими рішеннями у справах № 1510/7039/12, № 916/787/18, № 916/3363/23. Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія вважає, що товариство законно очікувало на завершення процедури приватизації шляхом викупу спірного майна.
Отже, на переконання скаржника, для вирішення даного спору судам необхідно надати оцінку доводам позивача щодо наявності чи відсутності у нього легітимних очікувань завершення процедури приватизації шляхом викупу. З наведеного вбачається, що суди не встановили усіх обставин справи, не дослідили докази, які є важливими у спірних правовідносинах, не врахували практику Верховного Суду.
7. У відзиві на касаційну скаргу Ізмаїльська міська рада просить відмовити в її задоволенні, а судові рішення у справі залишити без змін, з огляду на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги з підстав, наведених у відзиві.
8. У відповіді на відзив Ізмаїльської міської ради на касаційну скаргу Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія не погоджується з доводами відповідача з підстав, наведених у відповідній заяві, вказуючи, зокрема, на тому, що Ізмаїльська міська рада частково виконала роботи з приватизації Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія 7/20 приміщення за адресою: м. Ізмаїл, просп. Незалежності, 33А, а саме провела інвентаризацію, підготовила технічну документацію, виділила за судовим рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 24.01.2019 у справі № 500/787/18 об`єкт приватизації, але в супереч вимогам Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" припинила приватизаційний процес без скасування свого рішення від 22.12.2017 № 2999-VII, призначила і провела аукціон з продажу 7/20 частини нежитлового приміщення за адресом: м. Ізмаїл просп. Незалежності, 33А, а Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія залишилось в "легітимному очікуванні". 
9. Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, пояснення представників учасників справи, а також матеріали справи, Верховний Суд відхиляє ці доводи, а обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у наведеному випадку не підтвердилися з огляду на таке.
10. Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що 01.09.1993 між Управлінням житлово-комунального господарства (орендодавцем) та Товариством Кирила та Мефодія (орендарем) було укладено типовий договір оренди нежитлових приміщень, за умовами якого орендодавець передає орендарю приміщення, розташоване на першому поверсі на просп. Суворова, 33 у місті Ізмаїлі, площею 43,4 м2, для використання як клубу та бібліотеки. 
17.03.2011 між Ізмаїльським товариством ім. Кирила і Мефодія (орендарем) та Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради (орендодавцем) укладено угоду, якою внесено зміни та доповнення до договору оренди від 26.02.2003 (з доповненнями від 11.05.2004, 01.03.2005, 21.04.2005 та змінами від 13.02.2006) шляхом викладення договору у новій редакції (далі - договір від 17.03.2011), в якому сторони передбачили, зокрема, такі умови:
- предметом договору є нежитлові приміщення за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33, загальною площею 49,5 м2, у тому числі приміщення № 7, 8, які перебувають у строковому платному користуванні Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія. Акт приймання-передачі майна підписано сторонами під час первісного укладення договору оренди нерухомого майна. Балансоутримувач майна - Фонд комунального майна. Вартість майна визначена відповідно до незалежної оцінки, виконаної фірмою "Ладога", і становить 24657 грн станом на 06.02.2003. Майно здано в оренду для використання як клубу (пункт 1.1 договору від 17.03.2011);
- за умовами розділу 6 договору від 17.03.2011 після закінчення строку договору оренди за умови належного виконання обов`язків, орендар має переважне право, за інших рівних умов, на продовження договору оренди на новий строк;
- договір укладено строком до проведення конкурсу з продажу нежитлових приміщень № 7, 8, загальною площею 49,5 м2 на просп. Суворова, 33 (пункт 10.1 договору від 17.03.2011).
Суди установили, що 28.02.2017 Фонд комунального майна Ізмаїльської міської ради листом № 01/03-148 направив Ізмаїльському бюро технічної інвентаризації заявку на виготовлення технічного паспорта на об`єкт комунальної власності - нежитлові приміщення № 1, 2, 3, 4, 5 із літ. "А", загальною площею 48,9 м2, що розташоване на просп. Суворова, 33, в якому зазначило про необхідність проведення розрахунку частки частини нерухомого майна, що підлягає відчуженню.
18.04.2017 листом № 01/03-223 Фонд комунального майна Ізмаїльської міської ради направив Ізмаїльському бюро технічної інвентаризації заявку на проведення технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорта на об`єкт комунального майна, розташованого на просп. Суворова, 33, - із літ. "А" нежиле приміщення № 2, що складається з приміщень № 1 (35,7 м2), № 2 (18,7 м2), № 3 (5,4 м2), № 4 (27,3 м2), № 5 (1,9 м2), № 7 (32,1 м2), № 8 (17,4 м2), загальною площею 138,5 м2. При цьому Фонд комунального майна вказав про необхідність проведення розрахунку частки частини нерухомого майна, а також просив надати технічний висновок про можливість виділення вказаної частки майна в окремий самостійний об`єкт нерухомості та інформацію про наявність вільної юридичної адреси. 
22.12.2017 рішенням Ізмаїльської міської ради № 2999-VII "Про перелік об`єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, які підлягають приватизації у 2018 році" нежитлове приміщення, загальною площею 43,4 м2 за адресою: м. Ізмаїл просп. Суворова, 33, яке орендоване Ізмаїльським товариством ім. Кирила і Мефодія, внесено до переліку приватизації шляхом викупу.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 24.01.2019 у справі № 500/787/18 виділено в натурі в окремий об`єкт нерухомості 61/270 частки нежитлової будівлі за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33, що складається з адміністративної будівлі літ. "А" приміщення № 1 площею 30,4 м2, приміщення № 2 площею 26,3 м2, приміщення № 3 площею 5,4 м2, приміщення № 4 площею 16,6 м2, приміщення № 5 площею 1,9 м2, приміщення № 6 площею 4,4 м2, приміщення № 7 площею 5,7 м2; приміщення № 1 площею 32,1 м2, приміщення № 2 площею 3,7 м2, приміщення № 3 площею 10,2 м2, приміщення № 4 площею 1,1 м2, приміщення № 5 площею 1,8 м2, загальною площею 139,6 м2 та споруд.
Вказаним рішенням суду у справі № 500/787/18, зокрема, визнано право власності міської громади в особі Ізмаїльської міської ради на об`єкт нерухомості - нежитлову будівлю за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33, що складається з адміністративної будівлі літ. "А" загальною площею 139,6 м2 та споруд та припинено право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33/вул. Пушкіна, 40-42.
На підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 24.01.2019 у справі №500/787/18 за територіальною громадою міста Ізмаїл 21.04.2023 було здійснено державну реєстрацію права власності (розмір частки 7/20) на нежитлову будівлю, загальною площею 139,6 м2, розташовану за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33А, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 18.06.2024 № 383308136).
11. Суб`єктом оціночної діяльності - Товариством з обмеженою відповідальністю "Експерт-Текнор" відповідно до листа Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради від 20.08.2019 № 01/04-313 здійснено оцінку ринкової вартості із застосуванням дохідного та порівняльного методичних підходів нежитлових вбудованих приміщень №№ 1-5, загальною площею 48,9 м2, розташованих у нежитловій одноповерховій цегляній будівлі літ. "А" за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33, з метою визначення величини орендної плати станом на 20.08.2019. 
За результатами проведеної оцінки зроблено висновок, відповідно до якого ринкова вартість об`єкта оцінки, без урахування ПДВ, становить 355 490,00 грн або 14 117,95 доларів США. Вартість 1 м2 становить 7269,73 грн або 288,71 доларів США.
12. Суди попередніх інстанцій установили, що в матеріалах справи наявна копія заяви Ізмаїльського товариства ім. Кирила і Мефодія, відповідно до якої позивач звертався до Ізмаїльської міської ради із заявою про участь у приватизації об`єкта малої приватизації - нежитлового приміщення на просп. Суворова, 33, в місті Ізмаїлі, шляхом викупу, яка датована 02.08.2019.
Водночас, суди установили, що доказів подання такої заяви та надання відповіді на неї матеріали справи не містять.
13. Також суди установили, що 02.09.2019 між Ізмаїльським товариством ім. Кирила і Мефодія (орендарем) та Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради (орендодавцем) укладено у новій редакції договір оренди нерухомого або іншого індивідуально визначеного майна, яке є власністю міської громади в особі Ізмаїльської міської ради (далі - договір від 02.09.2019), в якому сторони передбачили, зокрема, такі умови:
- предметом договору є нежитлові приміщення за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33А, загальною площею 48,9 м2, у тому числі приміщення №№1-5, балансоутримувачем майна є Фонд комунального майна. Акт прийому-передачі підписаний при первісному підписанні договору оренди. Вартість майна визначена згідно з незалежною оцінкою, виконаною Товариством з обмеженою відповідальністю "Експерт-Текнор" і станом на 20.08.2019 становить 355 490,00 грн. Майно здано в оренду з цільовим використанням - розміщення громадської організації (пункт 1 1 договору від 02.09.2019);
- після закінчення терміну договору орендар, який належним чином виконував свої обов`язки, має переважне право, за інших умов, на продовження договору оренди на новий термін (пункт 6.7 договору від 02.09.2019);
- згідно з пунктом 10.1 договору від 02.09.2019 його укладено строком з 16.08.2019 по 16.07.2022 включно.
14. 05.05.2023 рішенням Ізмаїльської міської ради № 2401-VIII внесено доповнення до рішення Ізмаїльської міської ради від 23.12.2022 № 2152-VIII "Про перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації" шляхом включення до переліку об`єктів нежитлової будівлі на просп. Незалежності, 33А, площею 49,9 м2, спосіб приватизації - аукціон.
28.04.2023 Фонд комунального майна Ізмаїльської міської ради листом № 01/04-47 повідомив голову Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія про те, що строк дії договору оренди в редакції від 02.09.2019 нежитлового приміщення, загальною площею 48,9 м2 на просп. Незалежності (Суворова), 33А закінчився 16.07.2022.
У цьому листі орендодавець також зазначив про невиконання орендарем вимог договору щодо своєчасного здійснення за власний рахунок капітального та поточного ремонтів для забезпечення збереження орендованого майна, а також утримання майна в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, що призвело до пошкодження та псування орендованого майна, а тому орендодавець вказав, що надалі не має наміру продовжувати договір оренди нежитлових приміщень на просп. Незалежності (Суворова), 33А з Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія.
Також у вказаному листі Фонд комунального майна Ізмаїльської міської ради повідомив про розгляд питання про внесення нерухомого майна до переліку об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, та запропонував Ізмаїльському товариству ім. Кирила та Мефодія прийняти участь у приватизації, яка відбуватиметься відповідно до вимог діючого законодавства.
15. Крім того суди установили, що розпорядженням в.о. міського голови Ізмаїльської міської ради від 01.11.2023 № 356/г було створено комісію з обстеження об`єкту комунальної власності на пр. Незалежності, 33А, в місті Ізмаїлі, а також вирішено провести обстеження вказаного об`єкту комунальної власності.
Так, зі змісту акта технічного стану об`єкту комунальної власності вбачається, що комісія при обстеженні об`єкту комунальної власності, розташованого в місті Ізмаїлі на просп. Незалежності, 33А, встановила таке: стан об`єкту комунальної власності знаходиться в жахливому незадовільному стані; орендарем - Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія багато років не виконувався ремонт приміщення, тобто не виконується пункт 5.3 розділу 5 договору оренди від 02.09.2019; при візуальному огляді основні конструкції, підлога та дах даного об`єкту знаходяться в аварійному стані. Дах будинку має наскрізні отвори, що є причиною протікання; вхідні двері, які виходять на просп. Незалежності в центрі міста мають неестетичний вигляд.
Комісією Ізмаїльської міської ради за результатами обстеження об`єкту комунальної власності було запропоновано Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради провести оцінку та почати процедуру приватизації об`єкту згідно з рішенням Ізмаїльської міської ради від 05.05.2023 № 2401-VIII та Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" від 18.01.2018 № 2269-VIII (зі змінами).
16. Суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2023 у справі № 916/3365/23 було задоволено позов Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія та зобов`язано Ізмаїльську міську раду завершити підготовку до приватизації способом викупу об`єкта нежитлового приміщення, загальною площею 48,9 м2, розташованого за адресою: м. Ізмаїл, просп. Незалежності, 33А, на підставі рішення Ізмаїльської міської ради від 22.12.2017 № 2999-VI "Про перелік об`єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, належних приватизації в 2018 році".
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 у справі № 916/3365/23 рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія відмовлено повністю. 
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, а якщо позивач вважає, що він має право на приватизацію шляхом викупу, але відповідний орган приватизації ухиляється від проведення визначеної законом процедури, то належним способом захисту прав позивача є звернення з позовом про спонукання до укладення договору купівлі-продажу.
Крім того суд апеляційної інстанції вказав на те, що під час прийняття рішення судом першої інстанції не було враховано того, що між Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради та Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія існують правовідносини щодо оренди нежитлових приміщень за адресою: м. Ізмаїл, проспект Суворова, 33А, загальною площею 48,9 м2. Суд задовольнив позовні вимоги про зобов`язання міську раду завершити підготовку до приватизації способом викупу об`єкта нежитлового приміщення, яке не є тим самим, що визначено у рішенні Ізмаїльської міської ради від 22.12.2017 № 2999-VI "Про перелік об`єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, належних приватизації в 2018", а було виділено в натурі та на нього визнано право власності міської громади в особі Ізмаїльської міської ради вже після прийняття відповідного рішення ради.
17. Суди попередніх інстанцій установили також такі обставини:
- 18.06.2024 Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія звернулося до Ізмаїльської міської ради із заявою, в якій з посиланням на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 у справі № 916/3365/23 просило підписати договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - частини нежитлового будинку, шляхом викупу нежитлового приміщення за адресою: м. Ізмаїл, просп. Суворова, 33А, надавши два екземпляри договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - частини нежитлового будинку від 17.06.2024;
- 01.07.2024 у листі № 17/02-12-2740 у відповідь на лист позивача виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради повідомив, що виходячи з того, що відповідно до постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.05.2024 рішення Господарського суду Одеської області від 15.11.2023 у справі № 916/3365/23 скасовано, у задоволенні позову Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія відмовлено, відсутні правові підстави для укладання договору купівлі-продажу.
Також у цьому листі виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради проінформував Ізмаїльське товариство ім. Кирила і Мефодія, що на виконання рішення Ізмаїльської міської ради від 05.05.2023 № 2401-VIII Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради розпочато процес підготовки об`єкта комунальної власності - нежитлових приміщень, розташованих в місті Ізмаїлі на просп. Незалежності, 33А, до приватизації шляхом аукціону. Інформація про проведення електронного аукціону з продажу об`єкта приватизації буде опублікована в електронній торговій системі ПРОЗОРРО.ПРОДАЖ за посиланням https://prozorro.sale/ та на офіційному веб-сайті міста Ізмаїл - https://izmail-mr.od.gov.ua/. Окрім того, зазначено, що при бажанні Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія може прийняти участь у аукціоні з продажу зазначеного об`єкту приватизації.
Доказів прийняття Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія участі в аукціоні з продажу вказаного об`єкту матеріали справи не містять;
- 23.07.2024 листом № 01/03-127 Фонд комунального майна Ізмаїльської міської ради повідомив голову Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія, що на виконання рішення Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 05.05.2023 № 2401-VIII "Про внесення доповнень до рішення Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області № 2152-VIII від 23.12.2022 "Про перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації", на підставі протоколу про результати електронного аукціону № SPE001-UA-20240705-40104 з продажу об`єкта малої приватизації частини нежитлової будівлі, загальною площею 48,9 м2, розташованої за адресою: м. Ізмаїл, просп. Незалежності, 33А, покупцем визнано Браславську О. О. , яка єдина подала заяву на участь в аукціоні з продажу вказаного об`єкту. У зв`язку із зазначеним та необхідністю здійснення передачі об`єкта приватизації на просп. Незалежності, 33А новому власнику Фонд комунального майна Ізмаїльської міської ради просив забезпечити доступ до нежитлових приміщень комунальної власності 26.07.2024 о 11:00 в присутності голови або представника Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія;
- 26.07.2024 між Ізмаїльською міською радою (продавець) та громадянкою України Браславською О. О. (покупець) укладено договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації, відповідно до пункту 1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю об`єкт малої приватизації - 7/20 часток у праві власності часткової власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: місто Ізмаїл, просп. Незалежності, 33А , яка складається в цілому із: літ. "А" - нежитлова будівля загальною площею 139,6 м2, а покупець зобов`язується прийняти об`єкт приватизації, виконати визначені в договорі умови. У користування покупця за цим договором переходить 7/20 часток із літ. "А" - нежитлова будівля, а саме: приміщення №№ 1-5 загальною площею 48,9 м2;
- 26.07.2024 за актом № 1 приймання-передачі комунального майна Ізмаїльська міська рада передала, а Браславська О. О. прийняла продане 26.07.2024 комунальне майно;
- за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 05.08.2024 № 389562765) 26.07.2024 здійснено державну реєстрацію права власності Браславської О. О. на 7/20 частки нежитлової будівлі, об`єкта житлової нерухомості загальною площею 139,6 м2, що розташований за адресою: просп. Суворова (Незалежності), 33А , номер відомостей про речове право 56021596.
18. Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія про визнання укладеним між Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія та Ізмаїльської міською радою договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - частини нежитлового будинку (крім акції, частки) шляхом викупу нежитлового приміщення за адресою: м. Ізмаїл, просп. Незалежності, № 33А , у викладеній позивачем редакції та зобов`язання Браславську О. О. повернути Ізмаїльському товариству ім. Кирила та Мефодія 7/20 частини нежитлового приміщення за зазначеною адресою.
19. За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. 
Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. 
При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України. 
Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. 
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
20. У справі, яка розглядається звертаючись з вимогою про визнання укладеним між Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія та Ізмаїльською міською радою договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації у викладеній позивачем редакції, на підставі рішення міської ради від 22.12.2017 № 2999-VII, позивач прагне приватизувати шляхом викупу спірне майно, яке перебувало у нього в оренді, вважаючи, що таке право виникло у нього внаслідок включення такого майна до переліку об`єктів комунальної власності Ізмаїльської міської громади, належних до приватизації у 2018 році.
21. За змістом статті 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", який діяв на час прийняття Ізмаїльською міською радою рішення від 22.12.2017 № 2999-VII про включення спірного об`єкту нерухомості в перелік приватизації шляхом викупу, приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни); продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону (далі - конкурс). 
Статтею 11 цього Закону передбачено, що викуп застосовується щодо об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Покупець, який став власником об`єкта і не скористався на момент його приватизації правом викупу будівлі (споруди, нежитлового приміщення) у межах займаної таким об`єктом площі, має право викупити відповідну будівлю (споруду, нежитлове приміщення), якщо це не заборонено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України.
Відповідно до статті 10 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" відповідний орган приватизації публікує в інформаційному бюлетені та місцевій пресі, інших друкованих виданнях, визначених органами приватизації, перелік об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, який містить назву об`єкта приватизації та його місцезнаходження.
Особливості приватизації окремих груп об`єктів визначені у статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та передбачено, що приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням особливостей, зокрема у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна (пункт 1 вказаної норми).
Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" втратив чинність з 07.03.2018 у зв`язку із прийняттям 18.01.2018 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", за змістом пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень якого установлено, що приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону, крім об`єктів, за якими: дата проведення аукціону, конкурсу, викупу, продажу пакетів акцій (часток, паїв) господарських товариств, зазначена в опублікованому інформаційному повідомленні про продаж державного або комунального майна, припадає на день після набрання чинності цим Законом; після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу; на момент прийняття рішення про їх приватизацію належали до об`єктів групи Г згідно з класифікацією об`єктів приватизації, встановленою Законом України "Про приватизацію державного майна", та щодо яких є дійсною оцінка, або Кабінетом Міністрів України визначено радника для надання послуг з підготовки до приватизації та продажу об`єктів приватизації за результатами проведення конкурсу.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірні правовідносини регулюються приписами Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна", оскільки відсутні відомості щодо того, що дата проведення аукціону, конкурсу, викупу, продажу пакетів акцій (часток, паїв) господарських товариств, зазначена в опублікованому інформаційному повідомленні про продаж державного або комунального майна, припадає на день після набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного майна". У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що після завершення процедури продажу відбувається оформлення договору купівлі-продажу; відсутні докази на підтвердження того, що на момент прийняття рішення про приватизацію об`єкт оренди належав до об`єктів групи "Г" згідно з класифікацією об`єктів приватизації, встановленою Законом України "Про приватизацію державного майна".
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного та комунального майна" приватизація державного або комунального майна - це платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями.
Приватизація державного або комунального майна здійснюється шляхом продажу об`єктів права державної або комунальної власності на аукціоні або викупу об`єктів приватизації (стаття 13 цього Закону).
Відповідно до статті 18 Законом України "Про приватизацію державного майна" приватизація об`єктів державної або комунальної власності, переданих в оренду, здійснюється шляхом продажу на аукціоні або шляхом викупу, якщо виконуються умови, передбачені частиною другою цієї статті (частина 1 норми).
Орендар одержує право на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) за ціною, визначеною за результатами його незалежної оцінки, якщо виконується кожна з таких умов:
орендарем здійснено поліпшення орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна;
орендар отримав письмову згоду орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу;
невід`ємні поліпшення виконані в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна для цілей укладання договору оренди або для цілей продовження договору оренди;
здійснення і склад невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємний характер поліпшень, підтверджені висновком будівельної експертизи, а вартість невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи, визначена суб`єктом оціночної діяльності;
орендар належно виконує умови договору оренди, відсутня заборгованість з орендної плати;
договір оренди є чинним на момент приватизації.
Надання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень здійснюється в порядку, визначеному Фондом державного майна України або представницьким органом місцевого самоврядування (частина 2 цієї норми).
Орендар, який виконав умови, передбачені частиною другою цієї статті, має право на приватизацію об`єкта шляхом викупу.
У разі якщо орган приватизації прийняв рішення про приватизацію об`єкта шляхом викупу, між органом приватизації та орендарем укладається попередній договір купівлі-продажу об`єкта приватизації. Договір купівлі-продажу такого об`єкта приватизації укладається не пізніше ніж протягом 30 робочих днів з дня укладення попереднього договору.
У разі якщо органами приватизації прийнято рішення про приватизацію на аукціоні з умовами щодо компенсації орендарю невід`ємних поліпшень, вартість таких поліпшень компенсується покупцем.
Ціна продажу об`єкта приватизації зменшується на суму компенсації невід`ємних поліпшень.
Якщо покупцем об`єкта приватизації стає орендар, вартість невід`ємних поліпшень зараховується йому під час остаточного розрахунку за об`єкт приватизації (частина 3 цієї норми).
Договір оренди зберігає чинність для нового власника приватизованого майна, а в разі якщо покупцем переданого в оренду об`єкта державного майна є орендар, дія відповідного договору припиняється з дня, за яким об`єкт оренди переходить у його власність (частина 4).
22. Суди попередніх інстанцій установили, що матеріалами справи не підтверджується виконання сукупності умов, передбачених частиною 2 статті 18 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" для отримання орендарем права на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення), а саме: 
- відсутні докази здійснення Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія як орендарем поліпшень орендованого майна, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без заподіяння йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, визначеної суб`єктом оціночної діяльності для цілей оренди майна, та які виконані в межах трирічного строку з дати визначення ринкової вартості майна для цілей укладання договору оренди або для цілей продовження договору оренди;
- відсутній висновок будівельної експертизи щодо здійснення та складу невід`ємних поліпшень, у тому числі невід`ємного характеру поліпшень;
- відсутні докази визначення суб`єктом оціночної діяльності вартості невід`ємних поліпшень, підтверджених висновком будівельної експертизи;
- відсутні докази отримання Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія як орендарем письмової згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень, які надають йому право на приватизацію майна шляхом викупу;
- відсутні докази належного виконання орендарем умов договору оренди та відсутності заборгованості з орендної плати тощо.
При цьому суди виходили з того, що здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна було обов`язковою умовою викупу об`єктів малої приватизації і до набрання чинності Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна", що вбачається з положень статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Суди попередніх інстанцій вказали, що згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20, у будь-якому випадку викуп приміщень орендарем може відбутись лише за умови, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна. В іншому разі приватизація такого приміщення повинна здійснюватися у загальному порядку за результатами проведення аукціону або конкурсу.
Так, суди попередніх інстанцій установили, що Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія як орендар спірного майна, не лише не здійснило невід`ємних поліпшень орендованого майна, а навпаки, утримувало орендовані приміщення у незадовільному стані, що вбачається з акта технічного стану об`єкту комунальної власності від 01.11.2023, складеного створеною за розпорядженням міського голови комісію з обстеження об`єкту комунальної власності.
Суди попередніх інстанцій вказали, що оскільки держава встановила порядок приватизації комунального майна за наявності певних умов, які у цьому випадку Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія не були виконані, відсутні підстави вважати про наявність у такому разі у нього "легітимних очікувань" успішної реалізації його права на приватизацію комунального майна шляхом викупу у позаконкурентний спосіб.
Отже, суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог установили, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами існування в нього права на приватизацію шляхом викупу 7/20 нежитлового приміщення за адресою: м. Ізмаїл, просп. Незалежності, 33А, як і не доведено позивачем порушення такого права відповідачами.
23. Як вже зазначалося, Ізмаїльське товариство ім. Кирила та Мефодія у касаційній скарзі, оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказувало на те, що Верховний Суд у постанові від 26.06.2024 у справі № 918/743/23 підтвердив можливість приватизації на підставі Указу Президента України від 30.12.1994 № 827/94 та законність проведення приватизаційний заходів відповідно до цього нормативного акта, а тим самим і існування права цих суб`єктів на придбання об`єкту, проте всупереч вказаної правової позиції Верховного Суду суди попередніх інстанцій не визнали існування права Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія на приватизацію орендованого приміщення шляхом викупу.
Крім того на думку скаржника, суди попередніх інстанцій не дослідили при прийнятті рішень балансову вартість орендованого Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія приміщення, не зробили висновку стосовно запропонованої ціни в проєкті договору купівлі-продажу, викладеному в позовної заяві, та не дослідили конкретні обставини справи, чим порушили вимоги, викладені у постановах Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 30.07.2024 у справі № 910/17079/23.
24. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. 
Крім того, посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
25. У справі № 918/743/23 (постанова Верховного Суду від 26.06.2024, на неврахування висновків в якій посилався скаржник) розглядалися позовні вимоги керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській та Житомирській областях та Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" про визнання незаконним та скасування наказу в частині передачі в складі будівлі аптеки підвального приміщення, що являється протирадіаційним укриттям та зобов`язання відповідача повернути державі в особі Фонду протирадіаційне укриття.
Верховний Суд, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у зазначеній справі зі своїх мотивів, у зв`язку із неправильним визначенням прокурором органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах вказав на те, що процедура приватизації майна Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" відбувалась за процедурою, передбаченою Указом Президента України від 26.11.1994 № 699/94, за положеннями якого відповідні об`єкти приватизації підлягали перетворенню у відкритті акціонерні товариства. Засновниками з боку держави таких відкритих акціонерних товариств визначено Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах та містах, які починаючи з 1 січня 1995 року, є правонаступниками органів, уповноважених управляти державним майном, щодо управління майном об`єктів, зазначених у статті 1 цього Указу. Отже, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством на Фонд було покладено виконання повноважень органу приватизації державного та комунального майна (у спірних правовідносинах - повноваження засновника відкритого акціонерного товариства, що створювалось в результаті приватизації підприємства комунальної власності), що і обумовило передачу останньому повноважень з управління об`єктами комунальної власності області, щодо яких власником (Рівненською обласною радою) прийнято рішення про приватизацію.
Верховний Суд зазначив, що з наведеного вбачається, що за наслідками процедури приватизації відбулося відчуження майна Рівненського обласного виробничого об`єднання "Фармація" з комунальної власності у приватну власність ВАТ ""Рівнефармація", тоді як Фонд в процедурі приватизації цього підприємства (у тому числі при прийнятті спірного наказу) діяв як орган приватизації та на виконання цієї функції реалізовував делеговані йому власником повноваження з управління майном комунальної власності. Тому у спірних правовідносинах Рівненська обласна рада є органом, уповноваженим на виконання функцій власника спірного майна, а прокурор неправильно визначив орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах.
У постанові від 26.06.2024 у справі № 918/743/23 Верховний Суд послався на те, що на виконання Державної програми приватизації та Указу Президента України від 30.12.1994 № 827/94 "Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні" Рівненською обласною радою 25.02.1995 було прийнято рішення № 25, яким затверджено переліки об`єктів, що перебувають у комунальній власності області і підлягають приватизації, однак висновків щодо застосування приписів цього Указу Президента України Верховний Суд у зазначеній справі не робив.
При цьому у справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходили із встановлення обставин щодо недоведення позивачем належними та допустимими доказами існування в нього права на приватизацію шляхом викупу спірного майна та порушення такого права відповідачами.
Посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили балансову вартість орендованого Ізмаїльським товариством ім. Кирила та Мефодія приміщення та відсутність висновку судів стосовно запропонованої ціни в проєкті договору купівлі-продажу, викладеному в позовної заяві, суди не дослідили конкретних обставин справи, чим порушили вимоги, викладені у постановах Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 30.07.2024 у справі № 910/17079/23, колегія суддів також не бере до уваги, оскільки з урахуванням встановлених обставин у справі, що розглядається, та у справах, наведених скаржником, правовідносини у цих справах не є подібними, а застосування судами норм матеріального права було здійснено, виходячи із встановлених обставин кожної конкретної справи на підставі оцінки судами всіх доказів щодо наявності/відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики з вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
26. Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
27. Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржником не зазначалися та не обґрунтовувалися у поданій касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія на судові рішення у справі згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою Ізмаїльського товариства ім. Кирила та Мефодія на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 05.05.2025 у справі № 916/3202/24 закрити.

Ухвала набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак