ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року 
м. Київ
справа №640/36525/21
адміністративне провадження № К/990/17558/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Єресько Л.О., Смоковича М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року (суддя Кушнова А.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року (колегія у складі суддів Оксененка О.М., Аліменка В.О., Мельничука В.П.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовами до Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, в якому з урахуванням:
- заяви ОСОБА_1 про зміну підстав позову в справі №640/36525/21 та ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року про прийняття цієї заяви до розгляду;
- ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року про об`єднання в одне провадження справ №640/36525/21 та №640/489/22, а також присвоєння об`єднаним справам загального №640/36525/21,
просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення №3 Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора (далі також - Комісія, Кадрова комісія) від 09 листопада 2021 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;
- зобов`язати Кадрову комісію прийняти рішення, про успішне проходження атестації, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" (далі також - Закон №113-ІХ), прокурора відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним і скасувати наказ Офісу Генерального прокурора №1697ц від 15 грудня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ);
- поновити з 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 на роботі на посаді прокурора відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позов ґрунтується на незгоді позивача з висновками Кадрової комісії щодо невідповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, а також професійної етики та доброчесності, якими керувалася ця комісія, приймаючи рішення від 09 листопада 2021 року. Протиправність вказаного рішення позивач убачає, зокрема, у помилковій оцінці кадровою комісією обставин, зазначенні в рішенні недостовірних відомостей, зміні змісту повідомлених позивачем обставин, а також відсутністю у комісії повноважень здійснювати перевірку способу життя, оцінювати і співставляти доходи і видатки особи, декларування фінансового стану, перевіряти дотримання антикорупційного законодавства. Позивач зауважив, що проходив процедуру атестації вдруге з етапу співбесіди. Перше рішення кадрової комісії було визнано протиправним і скасоване судом. Попри це, в основу спірного рішення покладено загалом ті ж обставини і мотиви. Із цих міркувань позивач вважав, що з метою ефективного судового захисту, у разі визнання цього рішення протиправним та його скасування, суд має зобов`язати кадрову комісію прийняти рішення про успішне проходження ОСОБА_1 атестації. Оскільки наказ Генерального прокурора про звільнення позивача з посади від 15 грудня 2021 року №1697ц було прийнято на підставі рішення кадрової комісії від 09 листопада 2021 року, то визнання протиправним і скасування судом цього рішення зумовлює підставу для скасування вказаного наказу, поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 08 грудня 2023 року (з урахуванням ухвали від 26 липня 2024 року про виправлення описки), яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 квітня 2024 року, позов задовольнив частково:
- визнав протиправним та скасував рішення Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора №3 від 09 листопада 2021 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації;
- зобов`язав Кадрову комісію Офісу Генерального прокурора прийняти рішення про успішне проходження атестації, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 ;
- визнав протиправним та скасував наказ Офісу Генерального прокурора №1697ц від 15 грудня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів з реформи органів прокуратури");
- поновив ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 20 грудня 2021 року;
- стягнув з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 233 365,80 грн з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.
Суд також стягнув за рахунок бюджетних асигнувань з Офісу Генерального прокурора на користь позивача судовий збір у розмірі 908 грн та витрати, понесені ним на правничу допомогу у розмірі 32 580 грн.
У частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць рішення суду звернуто до негайного виконання.
Суд першої інстанції керувався тим, що рішення Кадрової комісії від 09 листопада 2021 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому є протиправним і підлягає скасуванню. 
Зокрема, щодо висновків Комісії про наявність «обґрунтованого сумніву» у відповідності позивача критерію професійної компетентності, які умотивовано фактом притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у квітні 2017 року, суд зазначив, що вказане дисциплінарне стягнення було знято в установленому законом порядку, доказів застосування до позивача інших дисциплінарних стягнень матеріали справи не містять, водночас наведені у рішенні посилання на незгоду позивача з притягненням його до дисциплінарної відповідальності, не відповідають дійсним обставинам та спростовуються відеофіксацією співбесіди. Суд також наголосив, що Кадрова комісія, оцінюючи позивача за критерієм професійної компетентності, жодних зауважень до виконаного ним практичного завдання у спірному рішенні не висловила та під час співбесіди таке практичне завдання не обговорювалось.
У частині висновків Кадрової комісії щодо її «обґрунтованого сумніву» у відповідності позивача критеріям професійної етики та доброчесності, зумовленого обставинами отримання від сторонніх осіб матеріальних благ, а саме, отримання дружиною позивача за його згодою позики в розмірі 1 671 300 грн на підставі нотаріально посвідченого договору від 22 грудня 2017 року, а також отримання позивачем на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 27 лютого 2018 року земельної ділянки площею 0,0512 га, з визначеною у технічній документації нормативною грошовою оцінкою 843,49 грн, суд першої інстанції вказав, що Кадрова комісія не навела жодних мотивів стосовно того, яким чином укладений дружиною позивача договір позики, за згодою ОСОБА_1 , свідчить про порушенням ним правил професійної етики та доброчесності прокурора, знижує авторитет прокуратури у суспільстві, а також як отримання позивачем земельної ділянки на підставі договору дарування може вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора. 
Суд також зауважив, що ані зміст протоколу №21 засідання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора від 09 листопада 2021 року, ані рішення Кадрової комісії №3 від 09 листопада 2021 року не містять чіткої та обґрунтованої деталізації підстав прийнятого рішення стосовно позивача.
Зважаючи на висновок про протиправність рішення Кадрової комісії від 09 листопада 2021 року, суд першої інстанції вважав за потрібне задовольнити й решту вимог, які із цього випливали, а саме, визнав протиправним і скасував наказ Офісу Генерального прокурора від 15 грудня 2021 року №1697ц про звільнення позивача, поновив його на займаній посаді з 20 грудня 2021 року та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Крім згаданих вимог, суд першої інстанції задовольнив позов також у частині зобов`язання Кадрової комісії прийняти рішення про успішне проходження ОСОБА_1 атестації, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ. Свої висновки суд мотивував наявністю в діях Комісії ознак зловживання вільним розсудом при прийнятті спірного рішення, що виявилося, з одного боку, у повторній оцінці підстав, необґрунтованість висновків Комісії щодо яких уже констатована судом в справі №640/408/20, з іншого - в оцінці підстав, які під час попереднього проходження позивачем атестації Комісія не вважала суттєвими та залишила поза увагою. Тож оскільки законодавець не визначив чітких критеріїв прийняття кадровими комісіями рішень про неуспішне проходження прокурорами атестації, що зумовлює можливість необмежену кількість разів ухвалювати рішення щодо одного й того ж прокурора, суд дійшов висновку, що саме такий спосіб захисту забезпечує дотримання вимог статті 43 Конституції України та реалізацію положень частини першої статті 2 КАС України.
Суд апеляційної інстанції повною мірою погодився з висновками суду першої інстанції.
Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування
У касаційній скарзі, поданій з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України, представник Офісу Генерального прокурора просить рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
У межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, автор касаційної скарги вказав на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, пункту 17 Закону №113-ІХ, пункту 16 розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 03 жовтня 2019 року №221 (далі також - Порядок №221), без урахування висновків Верховного Суду з питання застосування зазначених правових норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 лютого 2023 року у справі №260/2635/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/21694/20, від 14 березня 2024 року у справі №280/3460/22.
Аргументи скаржника в цій частині зводяться до того, що повноваження кадрових комісій з прийняття рішень за результатами проходження прокурорами атестації є дискреційними, отже суди попередніх інстанцій, зобов`язавши Кадрову комісію прийняти рішення про успішне проходження позивачем атестації, безпідставно втрутились у її дискреційні повноваження.
У межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вказав на неправильне застосування судами попередніх інстанцій пунктів 9, 11, 12, 13, 15, 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, пункту 8 розділу І «Загальні положення», пунктів 15, 16 розділу IV «Проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурора» Порядку №221, пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року №233 (далі - Порядок №233), пункту 10 частини першої статті 3, пункту 4 частини четвертої статті 19, статті 36 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII), статей З, 4, частин першої, другої статті 11, статті 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнська конференція прокурорів 27 квітня 2017 року (далі - Кодекс професійної етики та поведінки прокурорів), підпункту 2 пункту 5, пункту 8 розділу І «Загальні положення», пунктів 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 розділу IV «Проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурора» Порядку 221, за відсутності висновку Верховного Суду з питання застосування зазначених правових норм у подібних правовідносинах, з урахуванням індивідуальних особливостей цієї справи.
Доводи скаржника в цій частині стосуються оцінки Комісією позивача за критеріями професійної компетентності та професійної етики прокурора, з огляду на факт притягнення його до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання службових обов`язків під час проведення досудового розслідування та стосовно оцінки кадровою комісією морально-етичної складової, що визначає межу і спосіб поведінки, яка дискредитує позивача як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури, в площині відповідності критерію професійної етики та доброчесності.
Скаржник вважає, що при правильному застосуванні зазначених положень, суди попередніх інстанцій мали б врахувати, що Кадрова комісія в межах повноважень, встановлених пунктами 11, 12, 15, 17 розділу II Закону №113-ІХ та пункту З, підпункту 2 пункту 5 розділу І, пунктів 9, 11 - 16 розділу IV Порядку №221 надала оцінку обставинам щодо відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, критерії яких визначені пунктом 10 частини першої статті З, пунктом 4 частини четвертої статті 19, статтею 36 Закону №1697-VII, статтями З, 4, частинами першою, другою статті 11, статтею 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, підпунктом 2 пункту 5, пунктом 8 розділу І, пунктами 9, 10, 11, 12, 13, І4, 15, 16 розділу IV Порядку №221 крізь призму критеріїв професійної етики, доброчесності та поведінки позивача, який повинен сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї. Правильним застосуванням пунктів 9, 12, 15, 17, розділу II Закону №113-ІХ та пункту 8 розділу І, пунктів 9, 15, 16 розділу ІV Порядку №221, а також пункту 12 Порядку №233 скаржник вважає таке їх тлумачення, згідно з яким за умови наявності конкретних відомостей щодо невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія прийняла правомірне, обґрунтовано рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Міркування скаржника ґрунтуються на тому, що для прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження прокурором атестації достатньо наявності певної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності критеріям «доброчесність» і «суспільної довіра». На стадії атестації комісія не встановлює і не кваліфікує: наявності в діях прокурора ознак складу будь якого правопорушення. На цій стадії відбувається оцінювання фактів (явищ) минулої поведінки прокурора в сенсі виявлення і визначення (нових) якостей (характеристик, ознак чи рис) прокурора, на підставі яких формується висновок про його здатність бути прокурором. Урахування таких відомостей, зокрема про притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності, є лише композиційним елементом характеристики особи прокурора. Закон відносить інформацію щодо наявності дисциплінарних проваджень стосовно прокурора лише до одного з джерел інформації, яке може використовуватися комісією при ухваленні рішення про успішне проходження прокурором атестації, та яке не є визначальним чи остаточний або таким, що перешкоджає дослідженню та використанню інформації про доброчесність прокурора з інших джерел. Завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної компетентності та професійної етики.
Позиція інших учасників справи
Представник позивача подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора без задоволення, а оскаржувані рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року залишити без змін.
Наведені у відзиві мотиви обґрунтовано тим, що судові рішення Верховного Суду, на які послався в касаційній скарзі відповідач, не є релевантними до обставин і підстав позову ОСОБА_1 , правові висновки Верховного Суду було висловлено за інших фактичних обставин, які не є подібними до обставин справи позивача. Задоволення позову в частині зобов`язання Кадрової комісії прийняти рішення про успішне проходження ОСОБА_1 атестації відповідає меті ефективного судового захисту його порушених прав. У ході судового розгляду було з`ясовано, що процедура атестації здійснювалася щодо позивача двічі, обидва рази фактично переглядалися одні і ті ж питання і в обох випадках кадрові комісії ухвалювали невмотивовані і необґрунтовані рішення, що вказує не системний та де-якою мірою свавільний характер цих рішень. На думку представника позивача, у кадрових комісій не було жодних обґрунтованих підстав для прийняття рішень про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Крім цього, наведені у касаційній скарзі аргументи свідчать про намагання здійснити переоцінку доказів та фактів, встановлених судами першої та апеляційної інстанції. Автор касаційної скарги, не будучи членом Кадрової комісії і не приймаючи участі в її засіданні, безпідставно та необґрунтовано тлумачить, інтерпретує, додатково мотивує зміст оскаржуваного рішення Кадрової комісії з тим, щоб надати йому видимість обґрунтованості.
Також представник позивача просив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора в частині оскарження цих судових рішень відносно скасування рішення Кадрової комісії Генеральної прокуратури України від 09 листопада 2021 року та зобов`язання її прийняти рішення про успішне проходження атестації - повернути скаржникові відповідно до пункту З частини третьої статті 169 КАС України, оскільки відповідна кадрова комісія не входить до системи органів прокуратури і представник Офісу Генерального прокурора, який підписав касаційну скаргу, не має повноважень переставляти її інтереси. На переконання автора відзиву, Офіс Генерального прокурора не має жодного відношення до процедур і результатів атестації прокурорів, оскільки повноваження у межах цієї процедури визначені законом за відповідною кадровою комісією. Зазначене свідчить про відсутність компетенції та повноважень (адміністративної процесуальної дієздатності) у Офісу Генерального прокурора на вчинення процесуальних дій від імені та в інтересах Кадрової комісії, тобто цей відповідач не має адміністративної процесуальної правосуб`єктності на подачу апеляційної скарги в частині вимог відносно Кадрової комісії.
Рух касаційної скарги
06 травня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Офісу Генерального прокурора.
Ухвалою від 27 травня 2024 року Верховний Суд залишив цю касаційну скаргу без руху, установивши скаржникові десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання документу про сплату судового збору та уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
06 червня 2024 року Офіс Генерального прокурора подав заяву про усунення недоліків касаційної скарги до якої долучено уточнену касаційну скаргу та документ про сплату судового збору.
Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року в цій справі.
Цією ж ухвалою витребувано з Київського окружного адміністративного суду справу №640/36525/21. Зазначений номер №640/36525/21 було присвоєно об`єднаним в одне провадження відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2022 року справам №640/36525/21 та №640/489/22.
На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 19 червня 2024 року з Київського окружного адміністративного суду надійшла справа №640/36525/21, яка не містить матеріалів справи №640/489/22.
У зв`язку із цим матеріали справи №640/489/22 витребувано суддею-доповідачем в електронному вигляді з використанням функціоналу комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» - «Витребування справ з ЦБД» (центральної бази даних).
Іншою ухвалою від 19 червня 2024 року Верховний Суд частково задовольнив клопотання Офісу Генерального прокурора та зупинити виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі №640/36525/21 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 233365,80 грн до закінчення касаційного перегляду.
14 жовтня та 29 листопада 2024 року Офіс Генерального прокурора подавав заяви про зупинення виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року в частині зобов`язання кадрової комісії Офісу Генерального прокурора прийняти рішення про успішне проходження атестації, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 , до закінчення його перегляду в касаційному провадженні.
Ухвалами від 24 жовтня та 04 грудня 2024 року Верховний Суд відмовив у задоволенні цих заяв.
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2026 року справу призначено до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Кадрова комісія №2 рішенням від 10 грудня 2019 року №18 визнала позивача таким, що неуспішно пройшов атестацію за результатами співбесіди, проведеної з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
На підставі цього рішення наказом Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року №2116ц ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 24 грудня 2019 року. 
Позивач оскаржив зазначене рішення кадрової комісії та наказ Генерального прокурора до суду.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 24 грудня 2020 року у справі №640/408/20, яке залишив без змін Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 24 березня 2021 року, позов ОСОБА_1 задовольнив частково:
- визнав протиправним і скасував рішення кадрової комісії №2 Генеральної прокуратури України від 10 грудня 2019 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;
- визнав протиправним та скасував наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2116ц про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України;
- поновив ОСОБА_1 на цій посаді з 25 грудня 2019 року;
- стягнув з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2019 року до 24 грудня 2020 року у розмірі 374 622,50 грн без урахування обов`язкових відрахувань.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
За результатами касаційного перегляду Верховний Суд постановою від 18 квітня 2022 року частково задовольнив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора та змінив рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2021 року в справі №640/408/20 в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови. В іншій частині Суд залишив без змін вказані судові рішення.
Наказом Генерального прокурора від 11 травня 2021 року №515ц поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України з 25 грудня 2019 року.
Наказом Офісу Генерального прокурора від 16 червня 2020 року №281 «Про створення кадрової комісії Офісу Генерального прокурора» відповідно до пунктів 9, 11, підпункту 8 пункту 22 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, пункту 4 розділу I Порядку №221, пунктів 2-4 Порядку №233, керуючись статтею 9 Закону №1697-VII наказано з метою проведення атестації прокурорів і слідчих Генеральної прокуратури України, утворити кадрову комісію Офісу Генерального прокурора, з подальшими змінами згідно з наказами Офісу Генерального прокурора від 13 серпня 2020 року №3378, від 13 травня 2021 року №151.
09 листопада 2021 року Кадрова комісія провела з позивачем співбесіду з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики і доброчесності відповідно до Порядку №221, перебіг та результати якої зафіксовано протоколом засідання №21.
За результатами співбесіди Кадрова комісія ухвалила рішення від 09 листопада 2021 року №3 «Про неуспішне проходження прокурором атестації».
В цьому рішенні Комісія зазначила, що керуючись пунктами 13, 17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та пунктом 6 розділу I, пунктом 16 розділу IV Порядку №221, під час проведення співбесіди з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність позивача вимогам професійної компетенції, професійної етики та доброчесності.
Зокрема, вказано, що на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетенції та професійної етики в частині притягнення у квітні 2017 року до дисциплінарної відповідності за неналежне виконання службових обов`язків під час проведення досудового розслідування. Під час співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що, на його думку, притягнення було протиправним, однак не зміг пояснити, чому у такому випадку не оскаржив притягнення до дисциплінарної відповідальності у встановленому законодавством порядку, не відповідають фактичним обставинам справи.
Також зазначено, що на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності в частині пояснень про отримання від сторонніх осіб матеріальних благ. Зокрема, 22 грудня 2017 року дружина прокурора, ОСОБА_2 , отримала за договором позики від громадянина ОСОБА_3 позику строком по 22 грудня 2027 року без сплати відсотків за користування у розмірі 1671300,00 грн. Крім того, ОСОБА_1 27 лютого 2018 року за договором дарування безоплатно набув у власність земельну ділянку кадастровий номер 3222480801:01:003:0055, площею 0,0512 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цей дар сторони оцінили в 843,49 грн, однак, як з`ясувала Комісія, відповідно до інформації, розміщеної на спеціалізованих сайтах та пояснень ОСОБА_1 , ринкова ціна 0,01 га (1 сотки) подарованої ділянки - від 300 доларів США.
За оцінкою Комісії, пояснення ОСОБА_1 , надані на письмові запитання її членів та під час співбесіди, не пояснюють причини отримання ним від сторонніх осіб майнових благ, ставлять під сумнів професійну етики та доброчесність прокурора, знижують авторитет прокуратури в суспільстві. Наведені факти як окремо, так і в сукупності, дають Комісії обґрунтовані підстави для висновку про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. 
У зв`язку із цим констатовано, що прокурор відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 , неуспішно пройшов атестацію.
Наказом Генерального прокурора від 15 грудня 2021 року №1697ц позивача звільнено із займаної посади на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (підпункт 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ) з 17 грудня 2021 року. Фактичною підставою вказано рішення Кадрової комісії від 09 листопада 2021 року №3.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права й акти їх застосування
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон №1697-VII (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 4 Закону №1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Законом №113-IX запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону №1697-VII були внесені зміни.
Статтею 14 Закону №1697-VII, у зв`язку із внесенням до неї змін Законом № 113-ІХ, передбачено скорочення кількості прокурорів органів прокуратури. Зокрема, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність прокурорів органів прокуратури становить не більше 10 000 осіб. У тексті Закону №1697-VII слова "Генеральна прокуратура України", "регіональні прокуратури", "місцеві прокуратури" замінено відповідно словами "Офіс Генерального прокурора", "обласні прокуратури", "окружні прокуратури".
Згідно з пунктом 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113- ІХ (у редакції, чинній на час подання позивачем заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та про намір пройти атестацію) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
11 липня 2021 року набрав чинності Закон України від 15 червня 2021 року №1554-IX «Про внесення змін до розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" щодо окремих аспектів дії перехідних положень» (далі - Закон №1554-IX), на підставі якого пункт 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ викладено в новій редакції. Зокрема, передбачено, що положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах (підпункт 3 пункту 7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ в редакції Закону 1554-IX).
Згідно з пунктами 9, 11 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ (у первинній редакції) атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Відповідно до пункту 12 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора.
За пунктом 13 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
Згідно з пунктом 15 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ для проведення співбесіди кадрові комісії вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі інформацію про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові прокурора, його посади, заздалегідь оприлюднюється на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора.
За змістом пункту 17 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. 
Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.
Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів забороняється.
У редакції Закону 1554-IX абзацом третім пункту 17 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX передбачено, що повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів, крім випадків її проходження прокурорами та слідчими органів прокуратури, зазначеними в підпункті 3 пункту 7 цього розділу, забороняється.
Підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX (у первинній редакції) установлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX (у редакції Закону 1554-IX) передбачено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
На виконання вимог Закону №113-IX наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок №221, пунктами 5, 6, 8 розділу I "Загальні положення" якого визначено, що предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора. 
Атестація включає такі етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Розділ IV Порядку №221 визначає порядок проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурора.
До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками (пункт 2 розділу IV).
Згідно з пунктом 9 розділу IV Порядку №221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно) (пункт 10 розділу IV).
Відповідно до пунктів 11, 12 розділу IV Порядку №221 дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.
Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).
Співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.
Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії (пункт 13 розділу IV).
Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності (пункт 14 розділу IV).
Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу IV).
Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації (пункт 16 розділу IV).
Відповідно до пунктів 4, 5 розділу V "Інші питання, пов`язані із проведенням атестації прокурорів" Порядку №221 кадрові комісії за результатами атестації регулярно подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію.
Рішення кадрових комісій, протоколи засідань, матеріали атестації прокурорів зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія.
Згідно з пунктом 6 розділу V Порядку №221 рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури про звільнення відповідного прокурора з посади та органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX. Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до пункту 12 Порядку №233 рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати "за" чи "проти" рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії.
Рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.
Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
Згідно з пунктом 10 частини першої статті 3, пунктом 4 частини четвертої статті 19 Закону №1697-VII діяльність прокуратури ґрунтується на засадах неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки. Прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
Згідно зі статтею 3 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів правову основу регулювання відносин у сфері професійної етики та поведінки прокурорів становлять Конституція України, закони України "Про прокуратуру", "Про захист суспільної моралі", "Про запобігання корупції", "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" та інше законодавство, що стосується діяльності органів прокуратури, накази Генерального прокурора та цей Кодекс.
Нормативною базою у цій сфері є також міжнародно-правові документи, в тому числі Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод і рішення Європейського Суду з прав людини, Керівні принципи ООН щодо ролі прокурорів, прийняті на Восьмому конгресі ООН у 1990 році, Стандарти професійної відповідальності та виклади основних обов`язків і прав прокурорів, ухвалені Міжнародною асоціацією прокурорів у 1999 році, Європейські інструкції з питань етики та поведінки прокурорів (Будапештські принципи), ухвалені Конференцією генеральних прокурорів країн - членів Ради Європи у 2005 році, та інші.
За змістом статті 4 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів професійна діяльність прокурорів ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; поваги до прав і свобод людини і громадянина, недопущення дискримінації; незалежності та самостійності; політичної нейтральності; презумпції невинуватості; справедливості, неупередженості та об`єктивності; професійної честі і гідності, формування довіри до прокуратури; прозорості службової діяльності, конфіденційності; утримання від виконання незаконних наказів та вказівок; недопущення конфлікту інтересів; компетентності та професіоналізму; доброчесності, зразковості поведінки та дисциплінованості; поваги до незалежності суддів.
Відповідно до статті 11 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність.
Своєю доброчесністю, принциповістю, компетентністю, неупередженістю та сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.
У разі поширення неправдивих відомостей, які принижують його честь, гідність і ділову репутацію, за необхідності вживає заходів до спростування такої інформації, у тому числі в судовому порядку. Сприяти йому в цьому повинні керівники відповідних прокуратур.
Згідно зі статтею 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів прокурор діє на підставі закону, неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-яких осіб, на свої ідеологічні, релігійні або інші особисті погляди чи переконання.
Прокурору слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс.
Поза службою поводитися коректно і пристойно. При з`ясуванні будь-яких обставин з представниками правоохоронних і контролюючих органів не використовувати свій службовий статус, у тому числі посвідчення прокурора з метою впливу на посадових осіб.
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядається, та аргументів учасників справи
(1) Межі касаційного перегляду.
За правилами частин першої і другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд критично оцінює доводи представника позивача щодо наявності правових підстав для повернення касаційної скарги Офісу Генерального прокурора у межах оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог до Кадрової комісії, з мотивів відсутності у Офісу Генерального прокурора адміністративної процесуальної дієздатності на вчинення процесуальних дій від імені та в інтересах Кадрової комісії.
За правилами частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Офіс Генерального прокурора є стороною у справі та в установлений процесуальним Законом спосіб реалізував своє право на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи як її учасник, а не від імені чи в інтересах Кадрової комісії. Отже, Суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання представника позивача про повернення касаційної скарги в частині та вважає помилковими посилання на пункт З частини третьої статті 169 КАС України.
(2) Оцінка судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
У межах підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначив про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, пункту 17 Закону №113-ІХ, пункту 16 розділу IV Порядку №221, без урахування висновків Верховного Суду з питання застосування зазначених правових норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 лютого 2023 року у справі №260/2635/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/21694/20, від 14 березня 2024 року у справі №280/3460/22.
Мотиви скаржника в цій частині зводяться до того, що суди попередніх інстанцій, зобов`язавши Кадрову комісію прийняти рішення про успішне проходження позивачем атестації, втрутились у її дискреційні повноваження та залишили поза увагою висновки Верховного Суду із цього приводу.
Аналіз змісту наведених скаржником постанов Верховного Суду свідчить про те, що спірні правовідносини у справах №260/2635/20, №640/21694/20, №280/3460/22, як і у розглядуваному випадку, зумовлені оскарженням рішень відповідних кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації та прийнятих на цій підставі наказів про звільнення прокурорів із займаних посад.
Потрібно зазначити, що Верховний Суд неодноразово, зокрема й у названих судових рішеннях, висловлювався з питання дискреційного характеру повноважень кадрових комісій у процедурі атестації прокурорів, а також меж судової оцінки законності ухвалених на реалізацію цих повноважень рішень.
Зокрема, у постанові від 14 березня 2024 року в справі №280/3460/22 Верховний Суд зазначив, що прийняття того чи іншого рішення за результатами проведеної атестації та за результатами голосування є дискреційними повноваженнями кадрової комісії.
У постановах від 09 та 23 лютого 2023 року у справах 09 лютого 2023 року та №260/2635/20 Суд вказав, що беручи до уваги положення пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, відповідно до якого у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), суд не вправі втручатися в дискрецію кадрової комісії та перебирати на себе повноваження у вирішенні питання, які законодавством віднесені до компетенції кадрової комісії.
Водночас суди під час перевірки рішення кадрової комісії, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства повинні дослідити пояснення позивача та надані ним документи на підтвердження наданих ним пояснень щодо розбіжностей встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясувати, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення. 
Пунктом 12 Порядку №233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
Таким чином, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.
Наведена позиція щодо вимог до умотивованості рішень кадрових комісій за результатами атестації прокурорів та меж їх судової оцінки, зокрема й під час проведення співбесіди на третьому етапі атестації прокурорів, процедура проведення якого визначена розділом IV Порядку № 221, є сталою у судовій практиці Верховного Суду, що засвідчують також постанови від 14 липня 2022 року у справі №640/1083/20, від 22 вересня 2022 року у справі № 200/7541/20-а, від 29 вересня 2022 року у справі № 260/3026/20, від 20 жовтня 2022 року у справах №140/17496/20 та №640/18156/20, від 06 жовтня 2022 року у справі №640/777/20, від 18 жовтня 2022 року у справі №640/1358/20, від 03 листопада 2022 року у справі №640/1088/20, від 08 листопада 2022 року у справі №640/1559/20, від 10 листопада 2022 року у справі № 280/7188/20.
Розвиваючи цю позицію, Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року в справі №640/456/20 зазначив, що відповідно до пунктів 7, 9, 11, 12, 13, 15, 17 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ та розділу IV Порядку № 221 в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в межах атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди), за результатами якої приймається рішення кадрової комісії про успішне або неуспішне проходження прокурором атестації: у разі неуспішного проходження атестації прокурором, таке рішення є безальтернативною підставою для прийняття наказу про звільнення прокурора з посади, яке має ознаки рішення суб`єкта владних повноважень, з огляду на що має відповідати вимогам частини другої статті 2 КАС України. Тому рішення цього органу [кадрової комісії] можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить його дискреційним повноваженням під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.
З огляду на наведені норми права рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.
Водночас, щодо меж судової оцінки, Суд повторив, що під час перевірки рішення кадрової комісії, суди, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, повинні дослідити пояснення позивача та надані ним документи на підтвердження наданих ним пояснень щодо розбіжностей встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясувати, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення.
Отже, висновки Верховного Суду у згаданих скаржником постановах ґрунтується на двох взаємопов`язаних аспектах, один з яких стосується обов`язку кадрових комісій належно обґрунтувати рішення за результатами проходження прокурором атестації, передбаченої розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, другий - наявності у кадрових комісій дискреційних повноважень щодо прийняття таких рішень, що окреслює межі їх судової перевірки, про які йшлося вище.
У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура атестації прокурора повинна бути правовою.
Досліджуючи межі дискреційних повноважень адміністративних органів, ЄСПЛ виснував, що за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.
Повертаючись до справи, яка переглядається, судами встановлено, що позивач проходив етап співбесіди у процедурі атестації, передбаченої розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, неодноразово.
Спершу Кадрова комісія №2 рішенням від 10 грудня 2019 року №18 визнала позивача таким, що неуспішно пройшов атестацію за результатами співбесіди, проведеної з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. На підставі цього рішення наказом Генерального прокурора України від 21 грудня 2019 року №2116ц ОСОБА_1 було звільнено з посади, яку він обіймав.
За результатами судового розгляду справи №640/408/20 рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2021 року, позов задоволено частково, рішення Кадрової комісії від 10 грудня 2019 року №18 та наказ Генерального прокурора від 21 грудня 2019 року №2116ц про звільнення позивача було скасовано, ОСОБА_1 поновлено на посаді та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Верховний Суд за результатами касаційного перегляду справи №640/408/20 у постанові від 18 квітня 2022 року загалом погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, однак змінив названі судові рішення в частині мотивів, виклавши їх у редакції цієї постанови.
Суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття. Її обсяг і ступінь залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто які мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.
Зокрема, рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку №221 питань, які мають бути дослідженні в рамках атестації прокурора; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; є посилання на норми права, якими керувалася Комісія. Таке рішення повинно містити судження Комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, відтак його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.
Суд констатував, що оскаржуване рішення кадрової комісії мотивів та доказів невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності не містить, а комісія лише обмежилася посиланням на наявність сумнівів, а отже обставини, що могли вплинути на його прийняття, належним чином досліджені та перевірені відповідачем не були; наявність/відсутність таких обставин не була підтверджена жодними належними та допустимими доказами в розумінні статей 73 та 74 КАС України.
Із цих міркувань Верховний Суд вважав, що зазначені кадровою комісією в її рішенні висновки про невідповідність позивача вимогам доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів.
З урахуванням результату судового розгляду справи №640/408/20, з позивачем 09 листопада 2021 року знову було проведено співбесіду з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики і доброчесності відповідно до Порядку №221, за наслідками якої Кадрова комісія прийняла оспорюване рішення від 09 листопада 2021 року №3 про неуспішне проходження позивачем атестації.
Змістовний аналіз цього рішення свідчить про те, що підставами для його ухвалення слугували висновки Комісії про невідповідність позивача вимогам професійної компетенції, професійної етики та доброчесності, які мотивовано наявністю у членів Комісії обґрунтованого сумніву у відповідності позивача цим критеріям.
В аспекті відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетенції та професійної етики в рішенні зазначено, що на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної компетенції та професійної етики в частині притягнення у квітні 2017 року до дисциплінарної відповідності за неналежне виконання службових обов`язків під час проведення досудового розслідування. Під час співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що, на його думку, притягнення було протиправним, однак не зміг пояснити, чому у такому випадку не оскаржив притягнення до дисциплінарної відповідальності у встановленому законодавством порядку.
Надаючи оцінку цим висновкам, суди попередніх інстанцій установили, що наказом Генеральної прокуратури України від 14 квітня 2017 року №05-дц «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» позивачу за неналежне виконання службових обов`язків оголошено догану (пункт 3 наказу).
Згодом, наказом Генеральної прокуратури України від 09 серпня 2017 року №50-зц «Про заохочення», зважаючи на сумлінне виконання службових обов`язків, ініціативу, оперативність у роботі, високі результати службової діяльності та з нагоди Дня незалежності України, керуючись пунктами 3, 4, 5, 6, 8, 9, 10 Положення про відомчі заохочувальні відзнаки Генерального прокурора України, статтями 4, 5 Дисциплінарного статуту прокуратури України, наказано накладене наказом Генерального прокурора України від 14 квітня 2017 року №05дц на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення - догану - достроково зняти.
За правилами статті 17 Дисциплінарного статуту прокуратури України, працівник вважається таким, що не має дисциплінарного стягнення, якщо протягом року з дня його накладення він не піддавався новому дисциплінарному стягненню.
Дисциплінарне стягнення може бути знято прокурором, який видав наказ, або вищестоящим прокурором раніше року, якщо працівник виявив дисциплінованість і сумлінність у виконанні службових обов`язків. У таких випадках стягнення знімається наказом з оголошенням його всім, кому було оголошено наказ про накладення стягнення.
З урахуванням наведених положень, судами встановлено, що станом на час проведення Кадровою комісією співбесіди з позивачем він вважався таким, що не має дисциплінарного стягнення. Водночас будь-яких відомостей щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності після 15 квітня 2017 року та до дати проведення з ним співбесіди, матеріали справи не містять.
Комісія ці обставини проігнорувала та жодних міркувань з питання співвідношення притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності з достроковим зняттям дисциплінарного стягнення зважаючи на сумлінне виконання службових обов`язків, ініціативу, оперативність у роботі, високі результати службової діяльності, в аспекті оцінки професійної компетентності прокурора не навела.
Крім цього, дослідивши відеозапис співбесіди, суди попередніх інстанцій встановили, що спірне рішення містить недостовірні відомості у частині відображення пояснень позивача щодо його ставлення до згаданого дисциплінарного стягнення. Зокрема, в рішення вказано, що позивач вважав накладене дисциплінарне стягнення протиправним, однак не зміг пояснити, чому у такому випадку не оскаржив притягнення до дисциплінарної відповідальності у встановленому законодавством порядку. Натомість з відеозапису суди встановили, що позивач навпаки, повідомив Кадрову комісію про неоскарження вказаного наказу, оскільки він погодився з ним, адже вчасно не проконтролював і не вніс відомості до ЄДРДР, допустивши упущення.
Також, в аспекті оцінки Комісією професійної компетентності позивача, суди встановили, що під час співбесіди взагалі не обговорювалися результати виконаного позивачем практичного завдання, жодних зауважень щодо цього Кадрова комісія у спірному рішенні не висловила.
Щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності в рішенні зазначено, що на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 цим вимогам в частині пояснень про отримання від сторонніх осіб матеріальних благ. Зокрема, 22 грудня 2017 року дружина прокурора, ОСОБА_2 , отримала за договором позики від громадянина ОСОБА_3 позику строком до 22 грудня 2027 року без сплати відсотків за користування у розмірі 1671300 грн. Відповідно до наданого ОСОБА_1 договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, повернення боргу ОСОБА_2 буде здійснено у грошовій сумі, зазначеній в договорі, еквівалентній 60 тис. доларів США. Згода ОСОБА_1 викладена в заяві, посвідченій тим же приватним нотаріусом у день укладення договору позики. Вказано, що, як пояснив прокурор під час співбесіди, кошти отримані дружиною для підприємницької діяльності, однак наразі не використовуються. Підстав для дострокового повернення позики ОСОБА_1 не вбачає.
Крім того, ОСОБА_1 27 лютого 2018 року за договором дарування безоплатно набув у власність земельну ділянку кадастровий номер 3222480801:01:003:0055, площею 0,0512 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Цей дар сторони оцінили в 843,49 грн, однак, як з`ясувала Комісія, відповідно до інформації, розміщеної на спеціалізованих сайтах та пояснень ОСОБА_1 , ринкова ціна 0,01 га (1 сотки) подарованої ділянки - від 300 доларів США. Тобто, за позицією Комісії, загальна вартість подарунку перевищувала 1500 доларів США. Прокурор пояснив, що вказаний подарунок він отримав від свого давнього знайомого, який не планував користуватися земельною ділянкою.
В рішенні зазначено, що пояснення ОСОБА_1 , надані на письмові запитання членів Комісії та під час співбесіди, не пояснюють причини отримання ним від сторонніх осіб майнових благ, ставлять під сумнів професійну етику та доброчесність прокурора, знижують авторитет прокуратури в суспільстві. Наведені факти як окремо, так і в сукупності, дають Комісії обґрунтовані підстави для висновку про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
Надаючи оцінку висновкам Комісії в цій частині, суди зауважили, що згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 12 січня 2018 року [виданим Міськрайонним управлінням у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області], нормативно-грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 3222480801:01:003:0055, площею 0,0512 га становить 843,49 грн, отже, здійснена сторонами договору оцінка дару відповідає розміру нормативної грошової оцінки зазначеної земельної ділянки, вказаної у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Комісія залишила це поза увагою, аргументів та пояснень позивача в рішенні не відобразила, власної оцінки цих обставин не навела..
Разом із цим, суди констатували, що Кадрова комісія, пославшись на «обґрунтований сумнів», не навела жодних мотивів стосовно того, яким чином укладений дружиною позивача нотаріально посвідчений договір позики, за згодою ОСОБА_1 (яку також посвідчено нотаріально), а також отримання позивачем за нотаріально посвідченим і зареєстрованим в реєстрі договором дарування земельної ділянки, свідчить про порушенням ним правил професійної етики та доброчесності прокурора, знижує авторитет прокуратури у суспільстві, як ці обставини здатні вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати звання прокурора.
Отже, попри висновки Верховного Суду у справі №640/408/20 щодо обов`язку кадрової комісії належно мотивувати рішення (як форми зовнішнього вираження дискреційних повноважень), зміст оскаржуваного рішення Комісії, поряд із недостовірним відображенням позиції позивача в частині дисциплінарного стягнення, містить виключно висновок про наявність у Комісії "обґрунтованого сумніву", який зводиться до самої лише згадки про факт притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності у квітні 2017 року, водночас у ньому не зазначено жодних фактів та обставин, оцінки доводів і аргументів прокурора, зокрема щодо дострокового зняття згаданого дисциплінарного стягнення зважаючи на сумлінне виконання службових обов`язків, ініціативу, оперативність у роботі, високі результати службової діяльності, не наведено належної та достатньої для будь-якого аналізу деталізації причин, на основі яких комісія дійшла висновку про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, а також посилань на перелік документів чи зібраних матеріалів, які підтверджують викладене у рішенні.
Це ж стосується і стверджуваного «обґрунтованого сумніву» Комісії у відповідності позивача вимогам професійної етики та доброчесності, який зводиться до опису обставин, узагальненої позиції прокурора без розкриття його конкретних аргументів, та констатації «обґрунтованого сумніву», що випливає із самих лише фактів отримання дружиною позивача у грудні 2017 року позики на підставі договору та за згодою ОСОБА_1 , а також отримання самим позивачем у лютому 2018 року земельної ділянки на підставі договору дарування. Обмежившись у рішенні твердженням про те, що пояснення прокурора не пояснюють причин отримання майнових благ від сторонніх осіб, Комісія власне самих пояснень прокурора та наданих ним доказів взагалі не оцінювала. На користь такого висновку свідчить зміст оскаржуваного рішення Комісії.
Суд повторює, що Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2022 року в справі №640/408/20 у спорі щодо оскарження цим же позивачем рішення кадрової комісії, прийнятого за результатами проходження прокурором атестації, передбаченої розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, наголосив, що мотивація рішення кадрової комісії залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто які мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.
Спірне рішення Кадрової комісії цим висновкам Верховного Суду не відповідає, оскільки хоч у ньому викладено обставини, які були предметом обговорення, однак немає жодної їх оцінки, як власне і оцінки доводів/пояснень прокурора та наданих ним доказів, тобто мотивів ухвалення цього рішення, якими керувалася Комісія, стверджуючи про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності та, як наслідок, неуспішне проходження ним атестації.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій, констатувавши необґрунтованість оспорюваного рішення Кадрової комісії та його невідповідність критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, не допустили неправильного застосування норм матеріального права та ухвалили судові рішення, які не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у згаданих скаржником постановах.
Незгода скаржника із судовими рішеннями в цій частині обґрунтована підставою касаційного оскарження, передбаченою пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України. На його переконання, суди попередніх інстанцій за правильного застосування правових норм, мали б врахувати, що Кадрова комісія в межах повноважень, встановлених пунктами 11, 12, 15, 17 розділу II Закону №113-ІХ та пункту З, підпункту 2 пункту 5 розділу І, пунктів 9, 11 - 16 розділу IV Порядку №221 надала оцінку обставинам щодо відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, критерії яких визначені пунктом 10 частини першої статті З, пунктом 4 частини четвертої статті 19, статтею 36 Закону №1697-VII, статтями З, 4, частинами першою, другою статті 11, статтею 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, підпунктом 2 пункту 5, пунктом 8 розділу І, пунктами 9, 10, 11, 12, 13, І4, 15, 16 розділу IV Порядку №221 крізь призму критеріїв професійної етики, доброчесності та поведінки позивача, який повинен сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї. Правильним застосуванням пунктів 9, 12, 15, 17, розділу II Закону №113-ІХ та пункту 8 розділу І, пунктів 9, 15, 16 розділу ІV Порядку №221, а також пункту 12 Порядку №233 скаржник вважає таке їх тлумачення, згідно з яким за умови наявності конкретних відомостей щодо невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія прийняла правомірне, обґрунтовано рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Водночас скаржник доводить, що висновку Верховного Суду з питання правильного застосування вказаних правових норм наразі немає.
Верховний Суд із цього приводу зазначає, що наведені скаржником доводи висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, та за своєю суттю стосуються не стільки потреби надання висновку щодо застосування норм права у межах спірних правовідносин відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, скільки переоцінки доказів та вказують лише на незгоду скаржника з правовою оцінкою, наданою судами обставинам цієї справи.
Як уже зазначалося, до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Водночас Суд не надає оцінки наведеним у касаційній скарзі доводам, які не охоплюються мотивами спірного рішення Комісії та фактично вказують на намагання додатково обґрунтувати це рішення.
З огляду констатовану судом протиправність рішення Кадрової комісії від 09 листопада 2021 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольнив також позовні вимоги, які із цього випливали, а саме, визнав протиправним і скасував наказ Офісу Генерального прокурора від 15 грудня 2021 року №1697ц про звільнення позивача, поновив його на займаній посаді з 20 грудня 2021 року та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Суд зауважує, що у частині задоволення решти вимог, які є похідними від оскарження зазначеного рішення Кадрової комісії, скаржник не навів мотивів щодо неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в розрізі підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України і такі не були підставою для відкриття касаційного оскарження, тому Верховний Суд не перевіряє висновків судів, зроблених у межах розгляду окресленої частини позовних вимог.
Разом із цим, колегія суддів вважає слушними аргументи скаржника про те, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов в частині зобов`язання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора прийняти рішення про успішне проходження позивачем атестації, передбаченої розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, втрутився у дискреційні повноваження Кадрової комісії та знехтував висновками Верховного Суду про недопустимість такого втручання.
Згідно із законодавчо визначеною процедурою, співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання (пункт 12 розділу ІV Порядку № 221).
Cпівбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії (пункт 13 розділу ІV Порядку № 221).
Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу ІV Порядку № 221).
Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.
Отже, прийняттю рішення передує законодавчо визначена процедура, якою визначено коло повноважень Комісії під час третього етапу атестації (співбесіди).
У цьому випадку суди попередніх інстанцій констатували наявність у діях Комісії ознак зловживання вільним розсудом при прийнятті спірного рішення, та, посилаючись на невизначеність чітких критеріїв прийняття кадровими комісіями рішень про неуспішне проходження прокурором атестації, що дозволяє необмежену кількість разів ухвалювати рішення щодо одного й того ж прокурора, не маючи повноважень Кадрової комісії, зобов`язали її прийняти рішення про успішне проходження позивачем атестації у позапроцедурний спосіб, тобто без з`ясування та дослідження матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання, як цього вимагає Порядок №221, позаяк власне суди такої оцінки не здійснювали.
Застосовно до обставин цієї конкретної справи, наявність законодавчо закріпленої процедури, а також наділення кадрової комісії дискреційними повноваженнями у питанні прийняття того чи іншого рішення за результатами проведеної атестації та за результатами голосування означає, що суд не може втручатися в реалізацію цих повноважень та зобов`язувати Кадрову комісію приймати конкретне рішення. 
В іншому випадку це зумовлювало би для суду необхідність надавати оцінку відповідності прокурора всім тим критеріям і вимогам, а також з урахуванням процедури, визначеної Законом №113-ІХ, Порядком №221 та з урахуванням вимог Порядку №233.
Стверджуючи про те, що задоволення вимог позивача в цій частині обумовлено потребою ефективного захисту порушених прав позивача, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що забезпечення ефективного судового захисту має ґрунтуватися на законі і не означає можливості перебирати повноваження (у цьому випадку) Комісії та поза всякою оцінкою фактично приймати рішення у позапроцедурний спосіб.
Із цих міркувань Суд вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зобов`язання Кадрової комісії ухвалити рішення про успішне проходження позивачем атестації, передбаченої розділом ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.
Таким чином, в цій частині, наведені скаржником доводи про ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень без урахування висновків Верховного Суду з питання застосування правових норм у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 лютого 2023 року у справі №260/2635/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/21694/20, від 14 березня 2024 року у справі №280/3460/22, підтвердилися під час касаційного перегляду справи.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора прийняти рішення про успішне проходження атестації, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 , з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
В решті оспорювані рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року підлягають залишенню без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
За правилами пунктів 1, 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин першої і третьої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Таким чином, зважаючи на положення статей 349-351 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково, рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора прийняти рішення про успішне проходження атестації, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ, прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1, ухваливши у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В іншій частині Суд залишає без змін рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у цій справі.
Відповідно до частин першої і третьої статті 375 КАС України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскаржуваного судового рішення або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи результат касаційного перегляду, а також те, що ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2024 року задоволено клопотання Офісу Генерального прокурора і зупинено виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі №640/36525/21 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 233365,80 грн до закінчення касаційного перегляду справи, то виконання названих судових рішень в цій частині підлягає поновленню.
Висновки щодо судових витрат
Згідно з абзацом першим частини першої, частиною шостою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).
Як свідчить зміст рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року, за результатами судового розгляду цієї справи та її апеляційного перегляду, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача було стягнуто судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн та понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 42 580 грн, з яких 32 580 грн у суді першої інстанції та 10 000 грн у суді апеляційної інстанції.
За правилами статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У касаційній скарзі представник відповідача, посилаючись на висновки Верховного Суду з питання оцінки співмірності витрат на професійну правничу допомогу, викладені у справах №160/11294/19, 640/14930/20, 826/856/18, 440/7120/20, 280/4264/21, доводить, що понесені позивачем у судах першої та апеляційної інстанції витрати на правничу допомогу зважаючи на категорію складності справи, фактичного обсягу виконаних робіт не є співмірною та не відповідає принципу справедливості. Свої міркування обґрунтовує тим, що на день подачі касаційної скарги (уточненої) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалив значну кількість судових рішень у подібних справах та сформував судову практику щодо їх розгляду. Це значною мірою полегшило адвокатам надання правової допомоги, у тому числі, й при підготовці процесуальних документів у справі, оскільки зміст і доводи, наведені в них, детально описуються в судових рішеннях розглянутих справ, у тому числі, постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Крім цього, на думку представника відповідача цей спір не є складним за своєю процесуальною специфікою та не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом, в той час як визначена вартість витрат на професійну правничу допомогу є надмірною. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів.
Надаючи оцінку цим аргументам, Верховний Суд зазначає, висновки суду першої і апеляційної інстанції у питанні про відшкодування позивачеві витрат на професійну правничу допомогу, ґрунтуються на дослідженні наданих позивачем доказів, а саме, умов договору між позивачем і Адвокатським бюро від 07 грудня 2021 року №67/2021, додаткових угод до нього, акту наданої правової (правничої) допомоги, складеного відповідно до пункту 3.1 додатку №1 до договору про надання правової допомоги №67/2021, в розрізі оцінки обсягу вчинених адвокатом позивача дій та підготовлених процесуальних документів, наявних у справі, а також часових витрат на їх підготовку.
Суд апеляційної інстанції, зменшуючи заявлену позивачем до відшкодування суму з 16000 грн до 10000 грн, керувався тим, що надані послуги адвокатом такі як консультація Клієнта щодо поданої Офісом Генерального прокурора апеляційної скарги на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року входить до процесу складення відзиву, які є взаємозалежними та не виключають одна одну, відтак витрати на здійснення вказаного виду роботи не можуть бути відшкодовані. Крім цього, апеляційний суд врахував, що сам текст відзиву на апеляційну скаргу складений на 3 аркушах (6 сторінках), які стосуються безпосередньо оцінки судового рішення та апеляційної скарги відповідача, що свідчить про відсутність тривалого часу для його написання. Щодо витрат, понесених за участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зауважила, що судове засідання, у якому був присутній представник позивача 11 квітня 2024 року тривало лише 15 хвилин, тому представником позивача перебільшено витрати на професійну правничу допомогу, витрачені на представництво інтересів позивача у суді апеляційної інстанції. Тож апеляційний суд вважав, що витрати на професійну правничу допомогу лише на суму 10000 грн, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, що відповідає критерію реальності таких витрат.
На думку колегії суддів, наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів попередніх інстанцій в цій частині не спростовують, позаяк у касаційній скарзі відповідач лише в загальному цитує висновки Верховного Суду, викладені у справах №160/11294/19, 640/14930/20, 826/856/18, 440/7120/20, 280/4264/21, проте, не наводить змістовних аргументів в частині невідповідності мотивів судів попередніх інстанцій підходам, зазначеним у згаданих скаржником постановах, його міркування мають загальний характер без намагання спростувати конкретні докази, надані позивачем. Водночас позиція судів попередніх інстанцій ґрунтуються на дослідженні наданих позивачем доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу та детальною оцінкою їх співмірності.
У відзиві на касаційну скаргу представник позивача заявив клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, в розмірі 10000 грн, надавши копію додаткової угоди від 20 червня 2024 року №2 між позивачем та Адвокатським бюро «Олександра Кротюка» в особі Кротюка О.В. до договору про надання правової допомоги №67/2021, в якій зазначено, що сторони дійшли згоди, що вартість правничої допомоги буде становити 10000 грн незалежно від часу, витраченого на надання адвокатом правничої допомоги в суді касаційної інстанції. Правнича допомога включає: консультацію клієнта, підготовку відзиву на касаційну скаргу та подачу його до суду, представництво клієнта в судовому засіданні за необхідності. Також додано фото-копію квитанції до платіжної інструкції №45635753 від 21 червня 2024 року на підтвердження здійснення оплати за цим договором в розмірі 10000 грн.
За правилами частин шостої та сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у суді касаційної інстанції, не подав та обов`язку доведення перед судом їх неспівмірності не виконав.
Разом із цим, керуючись статтею 139 КАС України та враховуючи результат касаційного перегляду, Суд вважає за потрібне змінити розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками касаційного перегляду розмір задоволених позовних вимог становить 80%, то пропорційно цьому розміру, судові витрати, які належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача складають: 726,40 грн (судовий збір) та 42064 грн (загальні витрати на професійну правничу допомогу у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій).
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 351, 355, 356 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання адвоката Кротюка Олександра Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про повернення касаційної скарги Офісу Генерального прокурора в частині оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року в справі №640/36525/21 про задоволення позову в частині визнання протиправним і скасування рішення Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора №3 від 09 листопада 2021 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, а також зобов`язання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора прийняти рішення про успішне проходження позивачем атестації.
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року в справі №640/36525/21 скасувати у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Кадрової комісії Офісу Генерального прокурора прийняти рішення про успішне проходження атестації, передбаченої розділом ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України від 19 вересня 2019 року №113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", прокурором відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві) управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 .
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року в справі №640/36525/21 залишити без змін.
Поновити виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2024 року у справі №640/36525/21 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 233 365 (двісті тридцять три тисячі триста шістдесят п`ять) гривень 80 копійок.
Змінити розподіл судових витрат між сторонами.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму судового збору, сплаченого за подання позову, у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) гривень 40 копійок та суму витрат на професійну правничу допомогу, що понесені в суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, в загальному розмірі 42064 (сорок дві тисячі шістдесят чотири) гривні 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько
М.І. Смокович
Судді Верховного Суду