ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року
м. Київ
справа № 766/1619/20
провадження № 61-10745св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідачі: Херсонська міська рада, ОСОБА_2 ,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Амінова Світлана Рінатівна, на постанову Херсонського апеляційного суду від 15 липня 2025 року у складі колегії суддів Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Херсонської міської ради, яка є правонаступником Антонівської селищної ради, ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення Антонівської селищної ради, скасування державної реєстрації.
Позов обґрунтовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 02 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стаднік І. В., та витягу з Державного реєстру правочинів від 02 червня 2008 року № 6021181 він є власником житлового будинку на АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,06 га.
У березні 2017 року з метою отримання кадастрового номера на вказану земельну ділянку, яку було виділено для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Херсонській області), та розпочав процедуру підготовки проєктної документації.
Під час виїзду представників ГУ Держгеокадастру у Херсонській області за місцем розташування земельної ділянки відповідач, що мешкає у будинку поруч на АДРЕСА_1 і земельна ділянка якого межує з його земельною ділянкою, повідомив, що земельна ділянка позивача тепер належить йому та заборонив вчиняти на ній будь-які дії.
05 березня 2017 року позивач особисто прибув на місце розташування будинку та земельної ділянки і з`ясував, що його будинок частково зруйновано, а земельна ділянка огороджена сіткою. При цьому відповідач йому повідомив, що тепер він є власником усієї земельної ділянки, яку отримав у передбаченому законом порядку від Антонівської селищної ради.
За фактом часткового знищення належного йому нерухомого майна за його заявою відкрито кримінальне провадження за частиною першою статті 194 КК України.
У межах розслідування кримінальної справи з`ясовано, що рішенням Антонівської селищної ради від 29 липня 2016 року № 104 (далі - рішення № 104) ОСОБА_2 затверджено технічну документацію та передано у власність земельну ділянку, площею 0,1257 га, кадастровий номер 6510165300:02:001:0999, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , до складу якої незаконно увійшла і належна йому на праві користування спірна земельна ділянка, загальною площею 0,06 га, на якій розташовано його будинок, частково зруйнований невідомими особами.
На підставі наведеного, позивач просив суд :
визнати протиправним та скасувати рішення № 104 в частині затвердження ОСОБА_2 технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, площею 0,1257 га, кадастровий номер 6510165300:02:001:0999, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 та в частині передання цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_2 ;
скасувати державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, площею 0,1257 га, кадастровий номер 6510165300:02:001:0999, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ;
стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Херсонський міський суд Херсонської області рішенням від 11 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду мотивовано тим, що наказ радгоспу-заводу Янтарний від 26 квітня 1988 року № 11/з не підтверджує право користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_3 (перший власник житлового будинку, що на час звернення з позовом належить на праві власності позивачеві), оскільки земельну ділянку не було передано в користування, а лише закріплено за ОСОБА_3 . 
Крім того, радгосп не був розпорядником цих земель, оскільки такі повноваження належали селищним радам народних депутатів, їх виконавчим комітетам.
Не погодившись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також вважаючи його таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.
Херсонський апеляційний суд постановою від 15 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення про задоволення позову.
Визнав протиправним та скасував рішення № 104 в частині затвердження ОСОБА_2 технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, площею 0,1257 га, кадастровий номер 6510165300:02:001:0999, та в частині передання йому у власність цієї земельної ділянки.
Скасував державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, площею 0,1257 га, кадастровий номер 6510165300:02:001:0999, виділену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 681,60 грн, за подання апеляційної скарги - 1 816,80 грн.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 відповідно до частини першої статті 73, статті 77 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) було законно надано присадибну земельну ділянку, право користування якою зареєстровано в земельно-шнуровій книзі відповідної ради згідно з частиною п`ятою статті 20 Земельного Кодексу УРСР (1970 року).
Надана ОСОБА_3 земельна ділянка, що перебувала в її користуванні, іншому землекористувачеві могла надаватися тільки після її вилучення в передбаченому законом порядку. 
Аналогічні норми та принципи були надалі закріплені в ЗК України 1992 року та чинному ЗК України і, відповідно, вказані положення поширювались на позивача як нового власника житлового будинку.
Апеляційний суд виснував, що особи, які набули право користування та володіння земельною ділянкою у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити таке право, а тому таке право є дійсним.
Колегія суддів з посиланням на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20, зазначила, що власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.
Апеляційний суд дослідив висновки проведеної у кримінальній справі судової земельно-технічної експертизи, та дійшов висновку, що земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивача, повністю увійшла до земельної ділянки, яку передано у власність ОСОБА_2 .
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, урахував наявність підтвердженого належними доказами права позивача на користування земельною ділянкою та невідповідність рішення № 104 вимогам закону, та констатував порушення права позивача на вільне користування земельною ділянкою.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2025 року, ОСОБА_2 просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень відповідач посилається напункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування правовстановлюючих документів позивача на спірну земельну ділянку, які підтверджують його право власності на неї (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд, залишивши поза увагою вказану заяву представника відповідача, безпідставно дійшов висновку про належність земельної ділянки позивачу, зазначивши про помилковість посилання у договорі купівлі продажу житлового будинку від 02 червня 2008 року на рішення Антонівської селищної ради від 29 квітня 1982 року № 11/з.
Позивач у апеляційній скарзі зазначив нову підставу позовних вимог, оскільки зазначив про наявне у нього право власності на спірну земельну ділянку.
Доводи інших учасників справи
Відзивів на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Суд першої інстанції встановив, що позивач є власником житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що розташовані на АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 02 червня 2008 року, укладеного з ОСОБА_4 (продавець), посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стаднік І. В., і витягу з Державного реєстру правочинів від 02 червня 2008 року № 6021181. 
Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,06 га, яка надана у користування.
12 червня 2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно (житловий будинок) в книзі 22, номер запису 4004.
Відповідно до виписки з наказу радгоспу-заводу Янтарний від 26 квітня 1988 року № 11/з земельну ділянку, площею 0,06 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , закріплено за ОСОБА_3 .
Відповідно до рішення № 104 відповідачу затверджено технічну документацію та передано у власність земельну ділянку, площею 0,1257 га, кадастровий номер 6510165300:02:001:099, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд встановив, що на підставі наказу радгоспу-заводу Янтарний від 26 квітня 1988 року № 11/з складено акт відводу земельної ділянки, площею 0,06 га, яка розташована на АДРЕСА_1  і яку надано в користування ОСОБА_3 , із зазначенням площі та конфігурації земельної ділянки (а. с. 12).
Згідно з довідкою Виконавчого комітету Антонівської селищної ради від 29 червня 1994 року № 2045 у земельно-шнуровій книзі зареєстровано земельну ділянку, площею 0,06 га, яка розташована на АДРЕСА_1  і яку надано ОСОБА_3 (а. с. 10).
ОСОБА_3 на наданій їй земельній ділянці збудувала житловий будинок та господарські споруди, які у передбаченому законом порядку прийнятті в експлуатацію, інформація про що міститься в матеріалах інвентарної справи № 4004 та відображена в описовій частині висновку судової земельно-технічної експертизи від 26 липня 2018 року № 18-486.
У 2017 році за заявою позивача за фактом часткового знищення належного йому на праві власності житлового будинку на АДРЕСА_1  порушено кримінальну справу та розпочато досудове розслідування за частиною першою статті 194 КК України.
У кримінальний справі проведено судову земельно-технічну експертизу, висновки якої досліджено апеляційним судом у цій справі як письмовий доказ.
В описовій частині експертизи відображено відомості з наданих експерту для дослідження матеріалів інвентарних справ та зазначено, що в матеріалах інвентарної справи № 1493 ( АДРЕСА_1 )є наказ радгоспу «Винрозсадник» Херсонського радгоспвинтресту від 13 травня 1966 року № 18/3 про виділення ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,07 га, під забудову житлового будинку. Надалі право власності на збудований житловий будинок за цією адресою відчужувалось і в травні 1997 року його власником став ОСОБА_2 . 
Експерт також зазначив, що в матеріалах наведеної інвентарної справи інші рішення Антонівської селищної ради про відчуження, надання в користування додаткових земельних ділянок відсутні.
У висновку судової земельно-технічної експертизи від 26 липня 2018 року № 18-486 зазначено, що згідно з планом земельної ділянки, виготовленим Державною службою геодезії, картографії та кадастру «Херсонгеоінформ» під час співставлення існуючої межі земельної ділянки, площею 0,06 га, відміченими місцями розташованих зруйнованих будівель та споруд на АДРЕСА_1  та земельної ділянки, площею 553 кв. м, з існуючим житловим будинком та господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , графічно накладаються межі, які утворюють загальну площу земельної ділянки у розмірі 1 257,0 кв. м. 
Ця земельна ділянка фактично утворена шляхом об`єднання двох об`єктів нерухомості (двох земельних ділянок) за адресами: на АДРЕСА_1  (а. с. 14-17).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 461/606/18 (провадження № 61-5655св19)).
У справі, що переглядається, першочергово підлягала встановленню обставина наявності у позивача права користування на спірну земельну ділянку, яку первісний користувач отримала під забудову житлового будинку 1988 році, тому необхідно враховувати вимоги Земельного Кодексу УРСР (1970 року) та вимоги чинного ЗК України під час вирішення питання переходу до позивача права користування земельною ділянкою внаслідок переходу права власності на будівлю.
Відповідно до статті 13 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) земля в Українській РСР надається в користування, зокрема радгоспам.
Згідно з положеннями статті 16 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 20 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських селищних Рад народних депутатів.
У статті 77 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) було визначено порядок надання присадибних земельних ділянок робітникам і службовцям радгоспів та іншим громадянам, які проживають у сільській місцевості.
Так, за змістом вказаної статті радгоспи та інші державні сільськогосподарські підприємства, організації і установи надавали присадибні ділянки або городи із земель, призначених для цієї мети, постійним робітникам і службовцям, а також вчителям, лікарям та іншим спеціалістам, які працювали і проживали у сільській місцевості. Надання присадибних ділянок або городів проводилося на підставі рішення адміністрації радгоспів та інших сільськогосподарських підприємств, організацій і установ.
Робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживали у сільській місцевості, при наявності вільних присадибних земель у колгоспах, радгоспах, інших державних сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах, присадибні ділянки могли також надаватися за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації чи установи, затверджуваним виконавчим комітетом сільської Ради народних депутатів.
Положеннями цієї норми визначено, що робітники, службовці та інші громадяни, які проживали у сільській місцевості, використовують надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства.
Відповідно до частини другої статті 78 Земельного Кодексу УРСР (1970 року) присадибні ділянки в попередніх розмірах зберігаються за вказаними в пунктах 1 і 2 частини першої цієї статті робітниками і службовцями при переході їх на пенсію по старості чи інвалідності, а також за сім`ями робітників і службовців, що призвані на дійсну строкову службу в ряди Збройних Сил СРСР або пішли вчитися, - на весь строк перебування на військовій службі або в учбовому закладі.
Отже, радгоспи могли надавати присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, певним категоріям громадян, які проживали у сільській місцевості і право землекористування яких засвідчувалося, зокрема, записами в земельно-шнурових книгах.
Апеляційний суд, встановлюючи наявність у позивача права користування спірною земельною ділянкою, правильно виснував, що компетентний орган відповідно до наведених норм надав ОСОБА_3 присадибну земельну ділянку для будівництва жилого будинку та господарських будівель, яку відведено в натурі та право користування якою зареєстровано в земельно-шнуровій книзі відповідної ради.
ОСОБА_3 на наданій їй земельній ділянці збудувала житловий будинок та господарські споруди, які у передбаченому законом порядку прийнятті в експлуатацію, інформація про що міститься в матеріалах інвентарної справи № 4004 та відображена в описовій частині висновку судової земельно-технічної експертизи від 26 липня 2018 року № 18-486, який виконано у кримінальній справі. 
Надалі право власності на вказаний житловий будинок зі спорудами набув позивач, що не заперечується відповідачами. 
За загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України (у реакції, чинній на час набуття позивачем права власності на житловий будинок), особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду стає власником або користувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Тобто земельна ділянка невіддільна від об`єкта нерухомості, який на ній розташований, доки інше не визначено законом або правовстановлюючими документами. Цей принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди закріплено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 06 березня 2024 року у справі № 902/1207/22.
За змістом положень Земельного Кодексу УРСР (1970 року), ЗК України 1992 року надана ОСОБА_3 земельна ділянка, що перебувала в її користуванні, іншому землекористувачеві могла надаватися тільки після її вилучення в передбаченому законом порядку, і ці положення також закріплені у ЗК України (у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки у власність відповідачу) і поширювались на позивача як нового власника житлового будинку та користувача земельної ділянки.
Перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до положень статей 141-149 глави 22 (Припинення прав на землю) ЗК України є вичерпним, однак матеріали справи не містять доказів того, що на час ухвалення рішення № 104 орган місцевого самоврядування діяв у порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 141-149 ЗК України.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд, установивши, що спірна земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивача, повністю накладається на земельну ділянку ОСОБА_2 , а Антонівська селищна рада без вилучення в передбаченому законом порядку спірної земельної ділянки передала її у власність відповідача, правильно виснував про порушення права позивача на користування та володіння земельною ділянкою, на яке поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і статтею 41 Конституції України, і які не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид речового права), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.
Отже, апеляційний суд, ураховуючи наявність підтвердженого належними, допустимими та достатніми доказами права позивача на користування земельною ділянкою та невідповідність рішення № 104 вимогам земельного законодавства, що призвело до порушення права позивача на вільне користування земельною ділянкою, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправним рішення № 104 в оскаржуваній частині та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відповідача.
Позивач самостійно обирає спосіб захисту порушеного права відповідно до мети, якої прагне досягнути під час вирішення спору.
Касаційна скарга не містить обґрунтувань у частині належності обраного позивачем способу захисту його порушеного права.
Доводи касаційної скарги зводяться до невстановлення апеляційним судом обставин, які свідчать про право власності позивача на спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим заявник посилається на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання сторони відповідача про витребування правовстановлюючих документів позивача на спірну земельну ділянку, що підтверджують його право власності на неї, оскільки позивач у апеляційній скарзі не посилався на те, що він є власником спірної земельної ділянки, і, відповідно, ця обставина не була предметом встановлення та оцінки в суді апеляційної інстанції.
Крім того, наявність в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 02 червня 2008 року посилання на підставу виникнення у продавця права користування земельною ділянкою - рішення Антонівської селищної ради від 29 квітня 1982 року № 11/з, не впливає на обґрунтованість позовних вимог, оскільки нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку є правовстановлюючим документом щодо набуття права власності саме будинку, господарських будівель і споруд, а не земельної ділянки, щодо якої встановлено законність набуття права користування першим користувачем і надалі ОСОБА_1 на підставі інших належних, допустимих і достатніх доказів.
Отже, доводи касаційної скарги не підтвердилися. Інших доводів, передбачених статтею 389 ЦПК України, касаційна скарга не містить.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокатка Амінова Світлана Рінатівна, залишити без задоволення.
Постанову Херсонського апеляційного суду від 15 липня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк