ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/886/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуюча, Мачульський Г. М., Чумак Ю. Я., 
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи: 
офісу Генерального прокурора - Батюк І. В., 
Міністерства оборони України - Тіщенко А. В.,
Товариства з обмеженою відповідальністю "У.Г.У." - Шнир О. Б., 
Львівської обласної державної адміністрації - Бойцун А. О., 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "У.Г.У."
на рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2025 
(суддя Рим Т. Я.)
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 
(судді Якімець Г. Г., Бойко С. М., Бонк Т. Б.)
у справі за позовом керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до Львівської міської ради,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Львівська обласна державна адміністрація, 2) Державне підприємство Міністерства оборони України "Західвійськбуд", 3) Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "У.Г.У.",
про витребування земельної ділянки.
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом, заявленим в інтересах держави в особі позивача - Міністерства оборони України (далі - МОУ), до Львівської міської ради про витребування з чужого незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі МОУ земельної ділянки площею 0,4878 га з кадастровим номером 4622785700:03:000:0010, реєстраційний номер нерухомого майна 2237704746227, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
1.2. Позов мотивував тим, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки загальною площею 3,8491 га, переданої 03.06.1997 у постійне користування військовій частині, правонаступником якої є Державне підприємство Міністерства оборони України "Західвійськбуд" (далі - ДП МОУ "Західвійськбуд"). Отже, ця земельна ділянка належить до земель оборони. Натомість Малехівська сільська рада (правонаступником якої є Львівська міська рада) без законних підстав розпорядилася земельною ділянкою, яка входить до складу земель оборони.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами 
2.1. Відповідно до державного акта серії ІІ-ЛВ № 002741 від 03.06.1997 Військовій частині НОМЕР_1 була передана земельна ділянка площею 3,8491 га у постійне користування для будівництва та експлуатації наявних будівель і споруд. Додатком до державного акта є план зовнішніх меж землекористування, що охоплює дві земельні ділянки загальною площею 3,8491 га: перша ділянка - площею 2,3806 га та друга ділянка - площею 1,4686 га.
2.2. Згідно з наказом Міністра оборони України від 29.01.1998 № 27 "Про створення та реєстрацію державних підприємств Міністерства оборони України" припинено діяльність військової частини НОМЕР_1 (НОМЕР_2 управління начальника робіт Львівського територіального інженерно-будівельного управління (м. Львів).
2.3. Відповідно до додатка № 1 до цього наказу усе майно, що перебувало на балансі військової частини НОМЕР_1 , передано до ДП МОУ "Західвійськбуд", яке є правонаступником майнових прав і обов`язків вказаної військової частини.
2.4. Наказом Міністра оборони України № 84 від 19.03.1999 внесено зміни та доповнення до статуту ДП МОУ "Західвійськбуд", пунктом 3.1 якого визначено, що ДП МОУ "Західвійськбуд" є правонаступником Львівського територіального інженерно-будівельного управління.
2.5. 15.09.2003 між ДП МОУ "Західвійськбуд" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Західенергокомплект" (далі - ТОВ "Західенергокомплект") укладено договір № 18 купівлі-продажу будівлі складу площею 1 188,3 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
2.6. Рішенням Малехівської сільської ради № 6 від 02.05.2004 затверджено матеріали технічного звіту на земельну ділянку площею 0,4878 га та вирішено надати її ТОВ "Західенергокомплект" в довгострокову оренду.
2.7. Розпорядженням голови Жовківської районної адміністрації № 484 від 19.05.2006 затверджено технічну документацію з інвентаризації земельної ділянки площею 0,4878 га та передано її в оренду ТОВ "Західенергокомплект" для обслуговування будівлі складу на території Малехівської сільської ради.
2.8. 13.112006 між Жовківської районною державною адміністрацією та ТОВ "Західенергокомплект" укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,4878 га.
2.9. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.2015 у справі № 914/723/15 визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.09.2003 року № 18, укладений між ДП МОУ "Західвійськбуд" та ТОВ "Західенергокомплект" щодо відчуження будівлі складу площею 1 188,3 кв. м та зобов`язано ТОВ "Західенергокомплект" повернути будівлю до державної власності в особі Міністерства у господарське відання ДП МОУ "Західвійськбуд". Мотивуючи судове рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що відчуження державного майна (будівлі складу площею 1 188,3 кв. м) здійснено без обов`язкового погодження з уповноваженим органом управління майном Міністерством, а також без дозволу Фонду державного майна України, що прямо передбачалося чинним на той час Положенням "Про порядок відчуження основних засобів, що є державною власністю", затвердженим наказом Фонду державного майна України від 30.07.1999 №1477. Постановою від 24.11.2015 Вищий господарський суд України постанову суду апеляційної інстанції залишив без змін.
2.10. У подальшому, у зв`язку з зміною площі будівлі складу з 1 188,3 кв. м до 1 209,5 кв. м, прокурор повторно звертався до суду із вимогами про витребування цієї будівлі. За результатами нового розгляду справи рішенням від 29.10.2019 у справі № 914/2867/16 у задоволені позову було відмовлено, оскільки право на спірне майно було захищено у справі № 914/723/15.
2.11. Водночас суди встановили, що 20.10.2020 Малехівська сільська рада здійснила державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,4878 га у Державному земельному кадастрі, а 20.11.2020 прийняла рішення № 9 про державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку та передачу такої в оренду ТОВ "У.Г.У". Поряд з тим, 20.10.2020 на земельну ділянку площею 0,4878 га відкрито Поземельну книгу.
2.12. 20.11.2020 Малехівська сільська рада та ТОВ "У.Г.У" уклали договір оренди спірної земельної ділянки, відповідно до пункту 3 якого, на земельній ділянці розміщений об`єкт нерухомого майна - складська будівля літ. Б-2, загальною площею 1 209,5 кв. м, що перебуває у приватній власності ТОВ "У.Г.У.". 
2.13. 26.11.2020 Малехівська сільська рада зареєструвала право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,4878 га на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".
2.14. Крім цього, судом встановлено, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 718-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області" Малехівську сільську раду включено до складу Львівської ОТГ з адміністративним центром у місті Львові.
2.15. Ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 № 6 "Про функціонування Львівської міської територіальної громади", керуючись, серед іншого, розпорядженням № 718-р, Львівську міську раду визнано правонаступником всього майна, прав та обов`язків Малехівської територіальної громади.
2.16. Ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 № 7 "Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради", враховуючи розпорядження № 718-р та інші нормативно-правові акти, Малехівську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради.
2.17. У пункті 1 ухвали від 04.11.2021 № 1575 "Про прийняття у комунальну власність та реєстрацію за Львівською міською радою права комунальної власності на об`єкти нерухомого майна територіальної громади Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, що увійшла до складу Львівської міської територіальної громади" Львівська міська рада ухвалила, зокрема, зареєструвати Львівській міській територіальній громаді в особі Львівської міської ради право комунальної власності на об`єкти нерухомого майна територіальної громади Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, що увійшла до складу Львівської міської територіальної громади, згідно з додатком.
2.18. У переліку об`єктів нерухомого майна територіальної громади Малехівської сільської ради, що увійшла до складу Львівської міської територіальної громади (додаток до ухвали ЛМР від 04.11.2021 № 1575), зазначено земельну ділянку площею 0,4878 га, яка була прийнята у комунальну власність Львівською міської ради.
2.19. Листом від 22.10.2024 Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова на запит Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону повідомив, що земельна ділянка площею 0,4878 га входить у межі земельної ділянки площею 2,3806 га, відведеної ВЧ НОМЕР_1 відповідно до Державного акта на право постійного користування землею ІІ-ЛВ № 002741 від 03.06.1997 року.
2.20. Зазначені обставини стали підставою для звернення з цим позовом про витребування з чужого незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі МОУ спірної земельної ділянки.
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд Львівської області ухвалою від 26.03.2025 до участі у справі залучив третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Львівську обласну державну адміністрацію, ДП МОУ "Західвійськбуд", Квартирно-експлуатаційний відділ міста Львова та на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "У.Г.У." (далі - скаржник, ТОВ "У.Г.У.").
3.2. Суд першої інстанції рішенням від 06.08.2025, залишеним без змін Західним апеляційним господарським судом у постанові від 08.12.2025, позов задовольнив, ухвалив витребувати з незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України спірну земельну ділянку.
3.3. Рішення суду мотивоване тим, що земельна ділянка площею 3,8491 га належить до земель оборони та перебуває у постійному користуванні ДП МОУ "Західвійськбуд" з огляду на його правонаступництво щодо майнових прав і обов`язків Військової частини НОМЕР_1 . 
3.4. Водночас суд встановив, що план зовнішніх меж землекористування, який є додатком до Державного акта, охоплює дві земельні ділянки загальною площею 3,8491 га: ділянку площею 2,3806 га та ділянку площею 1,4686 га, при цьому земельна ділянка площею 0,4878 га входить у межі земельної ділянки площею 2,3806 га, відведеної ВЧ НОМЕР_1 відповідно до Державного акта.
3.5. Суди зазначають, що оскільки земельна ділянка площею 0,4878 га належить до земель оборони, розпорядження нею потребує згоди уповноваженого органу, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що спірна земельна ділянка була вилучена в установленому законом порядку за згодою уповноваженої особи із земель оборони та передана Малехівській сільській раді. Таким чином Малехівська сільська рада 20.10.2020 здійснила державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,4878 га у Державному земельному кадастрі, а 20.11.2020 прийняла рішення № 9 про державну реєстрацію права комунальної власності на неї та передачу цієї ділянки в оренду ТОВ "У.Г.У" всупереч законодавчим вимогам. 
3.6. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, колегія суддів суду апеляційної інстанції відхилила доводи ТОВ "У.Г.У." про недоведеність належними та допустимими доказами накладення спірної земельної ділянки площею 0,4878 га на земельну ділянку площею 3,8491 га, передану в постійне користування Військовій частині НОМЕР_1 , правонаступником якої є ДП МОУ "Західвійськбуд".
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. ТОВ "У.Г.У." через підсистему "Електронний суд" подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025, у якій просить їх скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
4.2. Скаржник підставами касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення суду першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. Указує, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили частину першу статті 15, частину першу статті 74, статті 76, 77, 86 ГПК України, застосувавши їх без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 514/1571/14-ц, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13, від 04.12.2022 у справі № 619/2766/19, від 31.05.2023 у справі № 515/1315/18, від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц, від 24.02.2025 у справі № 134/1648/18, від 28.05.2025 у справі № 357/7006/24.
4.4. На думку скаржника доказами того, що земельна ділянка площею 0,4878 га (спірна земельна ділянка) є частиною земельної ділянки загальною площею 3,8491 га може бути лише висновок судової експертизи за результатами проведення дослідження технічної документації та співставлення координат точок повороту земельних ділянок.
4.5. Скаржник зазначає, що суди не застосували частини першу та другу статті 120 Земельного кодексу України та статтю 377 Цивільного кодексу України та не врахували висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 щодо принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди.
4.6. Також за доводами касаційної скарги суди не врахували те, що ТОВ "У.Г.У." придбало з аукціону на СЕТАМ нерухоме майно, що розташоване на спірній земельній ділянці. 
4.7. Отже, предметом спору у справі 914/886/25 є витребування з чужого незаконного володіння Львівської міської ради на користь держави в особі Міністерства оборони України земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно, яке наразі належне ТОВ "У.Г.У." та витребування якого є предметом розгляду у справі № 914/452/25.
4.8. Скаржник звертає увагу, що Львівською міською радою було подано клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили судовим рішенням по справі 914/452/25, в задоволенні якого судом відмовлено та наведену справу розглянуто судом, тоді як рішення Господарського суду Львівської області у справі 914/452/25 на момент вирішення даного спору у цій справі ще не набрало законної сили.
5. Позиція інших учасників справи
5.1. Прокуратура у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що ТОВ "У.Г.У." не надало до матеріалів справи доказів неможливості самостійно замовити експертне дослідження з об`єктивних причин (як-от відсутність необхідних для проведення експертизи матеріалів тощо). При цьому наявні у справі документи дозволяють встановити обставини у справі без спеціальних знань. Водночас призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи.
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
6.3. Як вже зазначалось, задовольняючи позов у цій справі, суди попередніх інстанцій установили, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, розпорядження нею потребує згоди уповноваженого органу. Однак згода Міністерства оборони України на вилучення цієї земельної ділянки відсутня, а отже Малехівська сільська рада розпорядилась спірною земельною ділянкою всупереч наведеним нормам законодавства. 
6.4. Заперечуючи проти наведених висновків судів попередніх інстанцій, скаржник посилається на недоведеність належними та допустимими доказами накладення спірної земельної ділянки площею 0,4878 га на земельну ділянку площею 3,8491 га, передану в постійне користування військовій частині, правонаступником якої є ДП МОУ "Західвійськбуд".
6.5. На думку скаржника, доказами того, що земельна ділянка площею 0,4878 га (спірна земельна ділянка) є частиною земельної ділянки загальною площею 3,8491 га може бути лише висновок судової експертизи за результатами проведення дослідження технічної документації та співставлення координат точок повороту земельних ділянок. При цьому скаржник посилається на неврахування судами висновків щодо застосування статей 15, 74, 76, 77, 86 ГПК України, викладених у низці постанов Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі.
6.6. Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
6.7. Згідно з частинами першою та третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
6.8. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
6.9. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
6.10. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") Європейський Суд наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
6.11. Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського Суду від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України", в якому Суд, оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
6.12. У справі, що розглядається, суди врахували, що додатково свідченням того, що земельна ділянка площею 0,4878 га є частиною земельної ділянки площею 3,8491 га, є обставини та докази, що виникли в межах правовідносин, пов`язаних з набуттям у власність ТОВ "Західенергокомплект" будівлі складу площею 1 188,3 кв. м, за договором купівлі-продажу від 15.09.2003 № 18, укладеним з ДП МОУ "Західвійськбуд". Так, встановлено, що в матеріалах виготовленої у 2004 році технічної документації містяться: висновок державної землевпорядної експертизи від 01.09.2004, з якого вбачається, що технічна документація розроблялася щодо земельної ділянки площею 0,4878 га; характеристика, у пункті 11 якої вказано згадуваний вище державний акт, як документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою площею 0,4878 га.
6.13. При цьому сам скаржник у касаційній скарзі посилається на наявність на спірній земельній ділянці нерухомого майна - будівлі складу, а також надав докази щодо наявності спору з приводу цього з Міністерством оборони України.
6.14. Колегія суддів враховує, що у постанові Верховного Суду від 04.12.2022 у справі №619/2766/19, на яку посилається скаржник, викладено висновок, що доказами накладення однієї земельної ділянки на іншу повністю чи частково або відсутність такого накладення, у разі розбіжності у правовстановлюючих документах на землю та/або документації із землеустрою, є документи, сформовані кадастровим реєстратором в межах процедури державної реєстрації земельної ділянки за заявою власника або користувача, майбутнього власника або користувача, або висновки експерта у земельно-технічній експертизі. Подібні за змістом висновки викладені й у інших постановах, на які посилається скаржник.
6.15. Втім, скаржник, оскаржуючи судові рішення, не конкретизує, які саме докази суди залишили поза увагою, не вказує на наявність у справі доказів з іншим (протилежним) інформаційним змістом та не обґрунтовує існування такої доказової суперечності, яка об`єктивно вимагала б призначення земельно-технічної експертизи як єдиного способу встановлення відповідної обставини.
6.16. Сформульований же у наведених скаржником постановах висновок щодо необхідності призначення земельно-технічної експертизи був зумовлений саме суперечливим характером доказової бази у тій справі, тобто наявністю доказів, зміст яких передбачав взаємовиключні висновки.
6.17. Таким чином, доводи про те, що висновок судів сформовано на підставі неналежних та недопустимих доказів виключно з огляду на непризначення земельно-технічної експертизи, є необґрунтованими.
6.18. Щодо ж доводів скаржника про незастосування судами частини першої та другої статті 120 Земельного кодексу України та статтю 377 Цивільного кодексу України та неврахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, колегія суддів зазначає таке.
6.19. Так, у наведеній скаржником постанові від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Відповідно до зазначених правових норм власник споруди має право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (див. також постанову від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
6.20. Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди хоч безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, але знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства [див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 37, 38)]. 
6.21. З урахуванням наведених приписів у разі наявності в особи права власності на об`єкт нерухомості недопустимим є створення перешкод для реалізації такою особою права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування її об`єкта, а також для оформлення відповідних договірних відносин щодо цієї ділянки (див. mutatis mutandis пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, пункт 8.45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.03.2024 у справі № 902/1207/22).
6.22. Тож земельним та цивільним законодавством, чинним і на сьогодні, передбачено перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею).
6.23. Як вбачається з матеріалів справи, а також і за змісту судових рішень, ТОВ "У.Г.У." неодноразово звертало увагу судів на те, що на спірній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно, придбане останнім з аукціону на СЕТАМ та наразі зареєстровано за ним на праві власності. Саме після придбання ТОВ "У.Г.У." нерухомого майна, Малехівська сільська рада здійснила державну реєстрацію земельної ділянки та прийняла рішення про державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку та передачу такої в оренду ТОВ "У.Г.У". 
6.24. Водночас колегія звертає увагу, що частинами першою-другою статті 77 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. За частиною четвертою цієї статті порядок використання земель оборони встановлюється законом.
6.25. Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.
6.26. Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України (частина перша статті 2 Закону України "Про використання земель оборони").
6.27. За частинами першою, другою статті 4 цього Закону військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.
Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.
6.28. Однак наведена норма не передбачає можливості використання земель оборони для розміщення на ній нерухомого майна приватної власності для інших цілей, не передбачених цією статтею.
6.29. Втім, доводи третьої особи щодо знаходження на спірній земельній ділянці нерухомого майна, належного їй на праві власності, суди залишили поза увагою, дійшовши передчасного висновку про наявність підстав для витребування цієї земельної ділянки на користь держави в особі Міністерства оборони України.
6.30. У пунктах 1-3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
6.31. Відповідно ж до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.32. Суд акцентує увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
6.33. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
6.34. Вимога обґрунтованості судового рішення нерозривно пов`язана з поняттям вмотивованості. Вмотивованим є судове рішення, в якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується. Під умотивованістю розуміється повне і всебічне відображення в рішенні суду мотивів, якими він керувався при ухваленні свого рішення, при оцінюванні доказів для встановлення наявності або відсутності обставин, на які сторони посилалися як на підґрунтя своїх вимог і заперечень, із зазначенням, чому певні докази були взяті до уваги або відхилені, й віддзеркалення мотивів щодо позиції суду при застосуванні норм матеріального і процесуального права.
6.35. У справі "Wagner and J.M.W.L. v. Luxembourg" (заява №76240/01, рішення від 28.06.2007, п.п. 89, 96) ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, включає, зокрема, право сторін судового розгляду подавати будь-які зауваження, які, на їхню думку, стосуються їхньої справи. Метою Конвенції є гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це Право можна вважати ефективним, лише якщо зауваження дійсно "почуто" та належним чином враховано судом першої інстанції. Іншими словами, дія статті 6 полягає, серед іншого, в тому, щоб покласти на суд обов`язок провести належний розгляд матеріалів, аргументів і доказів, наданих сторонами.
6.36. ЄСПЛ нагадав, що, з одного боку, відхиляючи той чи інший аргумент сторони, суди не зобов`язані пояснювати причини відхилення у кожному випадку. Однак суди повинні давати належні пояснення та відповідь на виклад стороною головних пунктів своєї позиції.
6.37. Оскільки суди першої та апеляційної інстанції ухилились від обов`язку, визначеного процесуальним законом, стосовно повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень та не встановили обставин, що є визначальними у вирішенні цього спору, враховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності та знайшли своє часткове підтвердження, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
7. Висновки Верховного Суду
7.1. За змістом пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
7.2. Згідно із частиною третьою статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
7.3. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судові рішення у справі слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
8. Розподіл судових витрат
8.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України).
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "У.Г.У." задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.08.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 у справі № 914/886/25 скасувати, справу направити на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Г. Мачульський 

Ю. Чумак