УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 686/26386/25
провадження № 61-2011ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України 
про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, в якому просив стягнути з відповідача вісімдесят п`ять мільйонів гривень моральної шкоди, завданої тривалою бездіяльністю Міністерства юстиції України шляхом умисного невиконання постанови Хмельницького апеляційного суду у справі № 686/5130/22 
та порушенням права позивача на справедливий суд, внаслідок цієї тривалої бездіяльності в порядку частини першої статті 23 та статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, статті 56, частини дев`ятої статті 129 та статті 129-1 Конституції України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок невиконання відповідачем постанови Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі 
№ 686/5130/22 йому завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях та переживаннях, які він переніс під час тривалого очікування 
на виконання рішення суду. Зазначав, що рішення у справі № 686/5130/22 залишається невиконаним, що є триваючим у часі правопорушенням. Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи 
на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України. Виконання судового рішення 
як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права 
на судовий захист.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 24 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2026 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Судові рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди, внаслідок бездіяльності Міністерства юстиції України щодо виконання постанови Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі № 686/5130/22.

10 лютого 2026 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2026 року цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 24 листопада 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 27 січня 2026 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд самостійно, за власною ініціативою, став на захист відповідача, який не спростував ні презумпції своєї вини, ні завдавача шкоди, при цьому не надав жодного доказу на противагу доказам позивача. Відповідач не надав жодного доказу на спростування своєї вини 
та спростування презумпції завдавача шкоди, в тому числі і не робив заперечень 
та не надавав доказів на зменшення щодо суми заявленої моральної шкоди.

Підставою касаційного оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2026 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2018 року у справі № 826/7371/15, 
від 04 вересня 2020 року у справі № 640/5757/19, від 29 квітня 2021 року у справі 
№ 826/13511/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року у справі № 686/5130/22 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави росія (російська федерація) в особі посольства російської федерації в Україні, третя особа - Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області, про відшкодування моральної шкоди.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року в частині відмови в позові до держави росія (російська федерація) скасовано 
та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто 
з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 500 000,00 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2023 року закрито касаційне провадження у справі № 686/5130/22 (провадження № 61-11964св22) за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 вересня 2022 року та постанову Хмельницького апеляційного суду 
від 22 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна 
в особі Кабінету Міністрів України, держави росія (російська федерація) в особі посольства держави росія (російська федерація) в Україні, третя особа - Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області, про відшкодування моральної шкоди, на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, 
що позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок бездіяльності Міністерства юстиції України щодо виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/5130/22.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій 
з огляду на таке.

Згідно із статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі 
№ 216/3521/16-ц зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів 
і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, 
в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, 
а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно 
до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого 
або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, 
та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання 
про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією 
чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, 
так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений 
у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі №686/8422/20, 
від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20, від 17 листопада 2020 року 
у справі № 686/10710/18.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, 
що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає 
в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, 
яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди 
та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка 
без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, 
яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, 
які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди) (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 686/27961/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі 
№ 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону 
чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією 
чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов 
є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 750/1591/18-ц вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, 
за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права 
та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Відтак, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести 
ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Звернувшись до суду з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 не зазначив, які дії відповідно до закону відповідач мав вчинити, проте не вчинив, не навів конкретні норми закону, які, на його думку, порушив відповідач у правовідносинах, щодо яких виник спір. Позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди, завданої невиконанням постанови Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі 
№ 686/5130/22 саме з вини Міністерства юстиції України.

Оцінивши наявні у справі докази, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно виснував про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди, завданої невиконанням постанови Хмельницького апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі № 686/5130/22 саме з вини Міністерства юстиції України.

Посилання заявника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду 
від 21 вересня 2018 року у справі № 826/7371/15, від 04 вересня 2020 року у справі № 640/5757/19 та від 29 квітня 2021 року у справі № 826/13511/17 
є необґрунтованим, оскільки вони хоча і стосуються подібних правовідносин, проте зроблені за інших фактичних обставин, зокрема, за обставин, відповідно до яких встановлено порушення права позивача невиконанням судового рішення 
і причинний зв`язок цього зі шкодою, водночас у цій справі позивач цього не довів.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з наданою судами

оцінкою доказам на підтвердження розміру заподіяної моральної шкоди, проте, 
на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 27 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Міністерства юстиції України 
про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська