ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року
м. Київ
справа № 208/15893/24 
провадження № 51-3740 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 , законного представника потерпілого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 та прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Дніпровського апеляційного суду від 3 вересня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 і проживає в АДРЕСА_2 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини 
За вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 4 квітня 2025 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Цивільний позов законного представника неповнолітнього потерпілого задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 200 000 грн у рахунок компенсації моральної шкоди та 10000 грн - витрат на правову допомогу. 
Вирішено питання щодо речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, кримінального правопорушення проти безпеки руху. 
Як установив місцевий суд, 9 жовтня 2024 року о 17:00 поблизу будинку № 31-А на просп. Відродження в м. Кам`янському ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Polo» (д. р. н. НОМЕР_1 ), наближаючись до позначеного відповідною розміткою нерегульованого пішохідного переходу, усупереч вимогам пунктів 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), попри зупинку транспортного засобу в сусідній смузі, не зменшив швидкості, не переконався у відсутності на переході пішоходів і продовжив рух, унаслідок чого допустив наїзд на малолітнього ОСОБА_8 , 2016 року народження. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження: сполучену травму тіла з відкритими переломами великогомілкової та малогомілкової кісток лівої гомілки, раною на її передній поверхні, а також із закритою черепно-мозковою травмою й садном на голові, що супроводжувалося явищами струсу головного мозку.
Дніпровський апеляційний суд, задовольнивши частково скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 , 3 вересня 2025 року скасував вирок у частині заходу примусу та вирішення цивільного позову й ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; ухвалив стягнути із засудженого на користь ОСОБА_9 400 000 грн у рахунок компенсації моральної шкоди. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що обраний ОСОБА_6 захід примусу, який належить відбувати реально, є явно несправедливим через суворість. На переконання скаржника, згаданий суд усупереч приписам статей 65, 66 КК не врахував усіх даних про особу засудженого, пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих. Зокрема, під час здійснення апеляційного провадження було залишено поза увагою те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках не перебуває, працює, визнав провину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю вчиненого з необережності злочину, частково відшкодував завдану шкоду і продовжує її компенсувати, а законний представник потерпілого теж просив не позбавляти волі керманича автомобіля. Окреслене, на думку сторони захисту, доводить правильність рішення суду першої інстанції про застосування до засудженого інституту умовного звільнення (ст. 75 КК). Крім того, посилається на порушення ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з ігноруванням позиції прокурора, котрий уважав, що немає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
У касаційній скарзі законний представник ОСОБА_9 , наводячи подібні викладеним у скарзі захисника доводи про недодержання норм права й надмірну суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, також просить скасувати вирок суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. 
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_5 порушує питання про зміну на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК вироку апеляційного суду й застосуванні до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК. Мотивуючи заявлену вимогу, указує на те, що засуджений учинив необережний злочин, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину, визнав провину, щиро розкаявся, добровільно компенсував витрати на лікування потерпілого й частково завдану шкоду. За міркуваннями авторки скарги, наведене свідчить про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, зумовлює його звільнення від відбування покарання з випробуванням, а протилежний висновок апеляційного суду є необґрунтованим.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали скаргу подану стороною захисту скаргу, просили її та скаргу законного представника задовольнити, а також уважали слушними доводи в скарзі сторони обвинувачення; прокурор підтримав свою касаційну скаргу, натомість скарги захисника та законного представника просив задовольнити частково.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.
Доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху, кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК і правильність вирішення апеляційним судом цивільного позову в поданих скаргах не оспорюються. Тому в цій частині судове рішення не ревізується згідно зі ст. 433 КПК.
Доводи в скаргах про несправедливість призначеного засудженому основного покарання через те, що його належить відбувати реально, не можна визнати прийнятними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
За змістом ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами, класифікацією злочинів (ст. 12 КК), а й з обставинами кримінального провадження, суспільною небезпечністю конкретних діянь, метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень.
Обираючи ОСОБА_6 захід примусу й вирішуючи питання про порядок його відбування, апеляційний суд додержав наведених законодавчих положень.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, указаний суд відповідно до ст. 65 КК урахував, що вчинений ОСОБА_6 злочин хоча за формою вини є необережним, але за класифікацією (ст. 12 цього Кодексу) належить до тяжких. Усупереч твердженням скаржників суд зважив на дані про особу винного, котрий відповідно до ст. 89 КК є таким, що не має судимостей, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках не перебуває. Не залишилось поза увагою суду і визнання засудженим провини та його щире каяття, добровільне часткове компенсування завданої шкоди, що згідно зі ст. 66 цього Кодексу було віднесено до пом`якшуючих обставин. Натомість протилежних за змістом обставин суд не встановив.
Разом із тим, ретельно перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі представника потерпілого, апеляційний суд урахував характер (зміст) дій засудженого, який попри необережне ставлення до їх наслідків, наближаючись до пішохідного переходу умисно знехтував вимогами ПДР, у зв`язку з чим заподіяв малолітній дитині тяжкі тілесні ушкодження.
З огляду на це,конкретні обставини справи та мету покарання - попередження нових кримінальних правопорушень, апеляційний суд умотивовано вирішив, що місцевий суд неправильно застосував ст. 75 КК. Тому скасував вирок суду першої інстанції в частині заходу примусу. Водночас, з`ясувавши й оцінивши всі обставини, які мають правове значення, суд апеляційної інстанції обрав засудженому основне покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 вказаного Кодексу.
Тож немає підстав уважати, що застосоване передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого є явно несправедливим через суворість. 
Щодо посилань скаржників на часткову компенсацію ОСОБА_6 завданої шкоди та намір надалі виплачувати кошти, то таке не впливає на тяжкість кримінального правопорушення. Крім того, за матеріалами справи, упродовж здійснення провадження засуджений відшкодував лише 57 220 грн (т. 1, а.с. 149-151, т. 2, а.с. 129-133) із 400 000 грн, стягнутих за вироком суду. Так само не позначається на суспільній небезпечності діяння те, що засуджений. має малолітню дитину. До того ж у справі відсутні дані, які підтверджують офіційне працевлаштування ОСОБА_6 й факт утримання ним дитини. 
Необхідно зазначити, що основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення за ст.  286 КК є безпека руху. Отже, думка законного представника потерпілого щодо покарання невирішальна і не перекреслює дискреційних повноважень суду, які реалізуються при виборі заходу примусу. Такий підхід узгоджується з усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (див. наприклад, постанови від 12 березня 2019 року в справі № 495/9188/16-к; 27 жовтня 2020 року в справі № 664/2526/19; 23 грудня 2020 року в справі № 158/1830/19; 7 лютого 2023 року в справі № 129/213/17; 14 листопада 2024 року в справі № 556/2114/22; 19 лютого 2026 року в справі № 697/1653/24).
Також слід зауважити, що в судах попередніх інстанцій представник потерпілого наполягав на призначенні ОСОБА_6 покарання у виді позбавленні волі, яке належить відбувати реально. У розумінні законодавчих норм відмінні позиції учасників провадження, які представляють інтереси потерпілого, не створюють підстав для скасування чи зміни оспорюваного вироку. 
Міркування сторони захисту про порушення апеляційним судом ст. 22 КПК через неврахування думки прокурора є неспроможними, адже закріплена в цій нормі засада змагальність полягає у створенні умов для самостійного відстоювання сторонами своїх позицій, що не означає обов`язку суду погоджуватися з ними. 
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК. 
Істотних порушень норм права, які зумовлюють обов`язкову зміну або скасування оспорюваного вироку із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, як про це йдеться в касаційних скаргах, під час перевірки в касаційному порядку не встановлено.
Тому подані скарги належить залишити без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів 
ухвалила:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 3 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_7 , законного представника потерпілого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 та прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3