УХВАЛА

02 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/9738/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К., 
перевіривши матеріали касаційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті 
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 (суддя Турчин С. О.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 (головуючий суддя Руденко М. А., судді Барсук М. А., Пономаренко Є. Ю.) 
у справі № 910/9738/25
за позовом Приватного підприємства "Будпостач" 
до 1) Державної служби України з безпеки на транспорті і 2) Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 
про стягнення 19 000 грн, 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року Приватне підприємство "Будпостач" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті і Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення 19 000 грн, з яких 17 000 грн безпідставно утриманих коштів, 1 700 грн виконавчого збору і 300 грн мінімальних витрат виконавчого провадження.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу позивачем сплачено до Державного бюджету України штраф у розмірі 17 000 грн, а також 1 700 грн виконавчого збору та 300 грн витрат виконавчого провадження, однак вказана постанова скасована в судовому порядку, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення безпідставно отриманих коштів відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
24.10.2025 рішенням Господарського суду міста Києва, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026, позовні вимоги задоволено повністю.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що оскільки рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13.08.2024 у справі № 320/41496/23 визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17 000 грн, тому до Державного бюджету України заяво сплачені грошові кошти в розмірі 17 000 грн. 
Також, суди зазначили, що оскільки набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору в сумі 1 700 грн і втрат в розмірі 300 грн є Державний бюджет України, сплачені суми виконавчого провадження підлягають поверненню саме з Державного бюджету України на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. 
11.02.2026 скаржник подав до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 у справі № 910/9738/25. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2026 вказану касаційну скаргу передано для розгляду колегії суддів у складі: Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.
За результатами перевірки матеріалів поданої касаційної скарги Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 у справі № 910/9738/25 і в обґрунтування цієї відмови зазначає про таке. 
Згідно із пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
Частина сьома статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначає, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Таким чином, правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають вимогам вищенаведеної статті 129 Конституції України та узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є коштів у розмірі 19 000 грн, що менше ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у розумінні Господарського процесуального кодексу України справа № 910/9738/25 є малозначною.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у малозначних справах після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається приписи частини другої статті 287 і частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України. Проте, наводячи такі обґрунтування, скаржник не врахував, що у справі з ціною позовів в загальному до ста розмірів прожиткового мінімуму такі посилання можуть бути підставою для відкриття касаційного провадження лише за умови, що наявними будуть і, вже наведені вище, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України умови, які даватимуть суду право вважати судові рішення у справі з ціною позову до ста розмірів прожиткового такими, що підлягають касаційному оскарженню.
Касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в" і "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі. 
Доводи скаржника (в тому числі із посиланнями на ряд постанов Верховного Суду без належного обґрунтування цих посилань) зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, необхідності переоцінки доказів у справі та безпосередньо пов`язані із встановленням фактичних обставин справи, тоді як суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 Господарського процесуального кодексу України). 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).
Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у частині першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України і це повністю узгоджується із положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 у справі № 910/9738/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 

Головуючий О. В. Случ 

Судді Н. О. Волковицька 

С. К. Могил