П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року
м. Київ
справа № 370/964/24
провадження № 51-1317км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Макарівського районного суду Київської області від 14 червня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Вироком Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК скасовано. Призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 12 лютого 2024 року приблизно о 13 год 00 хв керував технічно справним автомобілем «BMW IX» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухався на 47 км + 300 м автодороги М-06 «Київ-Чоп» в правій смузі руху, в напрямку м. Києва в межах Бучанського району Київської області, в порушення вимог пп. «б», «д» п. 2.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), проявив злочинну самовпевненість, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, наближаючись до місця проведення ремонтних робіт, де створений об`їзд по лівій смузі руху, перед якими встановлені дорожні знаки 1.5.2 «Звуження дороги», 1.37 «Дорожні роботи» та 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 70 та 50 км/год», в супереч вимогам пп. «б» п. 12.9, п. 12.3 ПДР не зменшив швидкість керованого ним автомобіля до максимально допустимої чи аж до його зупинки або об`їзду перешкоди, внаслідок чого здійснив наїзд на задню частину причепа «Палич Z02012» (д.н.з. НОМЕР_2 ), який в подальшому по інерції відкинуло на робітників ПП «Автомагістраль»: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в цей момент виконували дорожні роботи на проїзній частині.
Грубе порушення ОСОБА_7 вимог ПДР перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_9 , отриманням потерпілим ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а потерпілим ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений стверджує про істотне порушення вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування касаційних вимог засуджений стверджує, що під час призначення йому покарання апеляційний суд усупереч вимогам статей 94, 370, 374 КПК не врахував висновок органу пробації, позицію потерпілих, які просили не позбавляти його волі та звільнити від відбування покарання з випробуванням, факти відшкодування ним шкоди потерпілим, його щире каяття, усвідомлення наслідків, що настали в результаті ДТП, необережну форму вчинення злочину, наявність низки пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також відомості, що характеризують особу засудженого.
Наголошує, що наявні у матеріалах кримінального провадження докази та відомості про його особу дають підстави звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, що було залишено поза увагою апеляційного суду.
Представником потерпілих подано клопотання в підтримку касаційної скарги засудженого, згідно з якими потерпілі підтримують касаційну скаргу ОСОБА_7 та просять застосувати до нього положення ст. 75 КК. 
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні захисник засудженого підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, а прокурор заперечила вимоги касаційної скарги, просила відмовити в її задоволенні.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися.
Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, позицію учасників провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційні доводи засудженого стосуються невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.
Суд звертає увагу, що визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.
На підставі встановлених обставин справи, а саме того, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та добровільно відшкодував заподіяну потерпілим шкоду, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання та трьох малолітніх дітей на утриманні, суд апеляційної інстанції пом`якшив призначене ОСОБА_7 місцевим судом основне покарання у виді позбавлення волі з 4 до 3 років, тобто обрав мінімальний розмір покарання, визначений санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
Отже, доводи про неврахування апеляційним судом під час призначення покарання засудженому обставин, які пом`якшують покарання, обставин вчинення ДТП, не знайшли свого підтвердження матеріалами касаційної перевірки, оскільки саме вони стали підставою для зменшення розміру основного покарання, призначеного судом першої інстанції та призначення його у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК.
Засуджений не погоджується із позицією апеляційного суду про відсутність підстав для застосування до нього у цьому провадженні положень ст. 75 КК.
З таким твердженням касаційної скарги ОСОБА_7 колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до осіб з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи, які дають можливість суду зробити висновок, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання.
Тобто, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення шляхом дослідження та оцінки всіх обставин, що мають значення для справи, та врахувати, що положення ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.
Не погоджуючись з висновком місцевого суду про застосування до засудженого положень ст. 75 КК, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_7 вчинив хоча і необережний, проте тяжкий злочин, ним було грубо порушено одразу декілька пунктів ПДР, що призвело до непоправних наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_9 , а також заподіяння тілесних ушкоджень ще двом особам ( ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ). Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що ОСОБА_7 в період із червня 2016 року по січень 2024 року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, у тому числі за статтями 122, 130 КУпАП.
Із зазначеним висновком апеляційного суду погоджується й колегія суддів.
В ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено правильність встановлених судом апеляційної інстанції конкретних обставин цього кримінального правопорушення, а саме грубе порушення ОСОБА_7 одразу декількох пунктів ПДР, зокрема рух автомобілем зі значним перевищенням швидкості (близько 100 - 110 км/год), замість встановленого обмеження швидкісного руху до 50 км/год, що призвело до невідворотних та непоправних наслідків у вигляді смерті однієї особи та спричинення тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості ще двом особам, а також неодноразове порушення ОСОБА_7 вимог ПДР, а саме притягнення до адміністративної відповідальності за період із червня 2016 року по січень 2024 року включно, в тому числі кілька разів за перевищення встановлених обмежень швидкості руху (ст. 122 КУпАП). Востаннє такий факт мав місце 24 січня 2024 року, тобто приблизно за два тижні до події ДТП. 
Вищенаведене підтверджується дослідженими апеляційним судом відомостями інформаційно-комунікаційної системи Інформаційного порталу Національної поліції, на яких наголошував прокурор у апеляційній скарзі (т. 2, а.к.п. 29 - 32).
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про неможливість звільнення від відбування основного покарання ОСОБА_7 з випробуванням.
Думка потерпілих, а також висновки досудової доповіді органу пробації, були враховані судами у ході призначення мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК.
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, принципу справедливості та співмірності, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Відтак Суд вважає, що вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам щодо нього та ухвалений відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК. 
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Вирок Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3