Ухвала

23 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 466/13285/24
провадження № 61-1780ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2026 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С .М., у справі за позовом першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що рішенням Брюховицької селищної ради № 2119 «Про надання в оренду земельної ділянки для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 23 жовтня 2020 року земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:08:001:0195, площею 0,1700 га надано ОСОБА_1 в оренду терміном на 49 років для сінокосіння (код 01.08).

На підставі вказаного рішення, між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 13 листопада 2020 року кадастровий номер 4610166300:08:001:0195 по АДРЕСА_1 , на 49 років для сінокосіння та випасання худоби.

Згідно з витягом із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 4610166300:08:001:0195, наданим відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 06 листопада 2020 року, становить 352,67 грн.

Окрім цього, відповідно до п. 2.5 Договору нормативна грошова оцінка ділянки становить 352,67 грн, згідно з п. 4.1 орендна плата за земельну ділянку - 42,32 грн. у рік.

Згідно із листом Львівської міської ради № 3801-вих-50263 від 28 квітня 2023 року, рішення Брюховицької селищної ради № 773 від 22 листопада 2018 року, № 2119 від 23 жовтня 2020 року суперечать містобудівному законодавству, зокрема ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і рішенню Брюховицької селищної ради № 567 від 26 квітня 2018 року, яким затверджено містобудівну документацію «Коригування генерального плану смт. Брюховичі», якою передбачено, що функціональне призначення вказаної земельної ділянки є озеленені території загального користування, садівництво, стадіони, спортивні майданчики, озеленені території в санітарно-захисній зоні.

Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, 06 листопада 2018 року відділом у м. Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівскій області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:08:001:0195 у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №10-13-0.2-1875/2-23 від 28 березня 2023 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 02 травня 2019 року на вказану земельну ділянку зареєстровано право комунальної власності за Брюховицькою селищною радою.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» від 12 червня 2020 року № 178-р 20 грудня 2021 року смт. Брюховичі ввійшли у склад Львівської міської територіальної громади (ЄДРПОУ 4610100000). Відтак, з 24 грудня 2021 року вказана земельна ділянка перебуває у комунальній власності Львівської міської ради.

З врахуванням викладеного, Львівською міською радою набуто право власності на спірну земельну ділянку та до останньої перейшли права та обов`язки орендодавця за оскаржуваним договором оренди землі.

При прийнятті рішення Брюховицька селищна рада не врахувала, що земельна ділянка 4610166300:08:001:0195, площею 0,1700 га, відноситься до земель водного фонду, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема.

Відтак, вказана земельна ділянка могла передаватися в оренду, як земля водного фонду лише за результатами проведених земельних торгів з врахуванням містобудівної документації.

Однак, в порушення вимог земельного та водного законодавства, між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 30 листопада 2020 року кадастровий номер 4610166300:08:001:0195 по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років для сінокосіння та випасання худоби, категорія землі - землі сільськогосподарського призначення.

Прокурор просив:
визнати незаконним та скасувати рішення Брюховицької селищної ради № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 22 листопада 2018 року;
визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, б/н, від 13 листопада 2020 року, площею 0,1700 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер 4610166300:08:001:0195) для сінокосіння та випасання худоби, укладений між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_1 ; 
скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:08:001:0195, площею 0,1700 га, з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки;
зобов`язати ОСОБА_1 повернути Львівській територіальній громаді земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:08:001:0195.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року позов задоволено:
визнано незаконним та скасовано рішення Брюховицької селищної ради № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » від 22 листопада 2018 року;
визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, б/н, від 13 листопада 2020 року, площею 0,1700 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , (кадастровий номер 4610166300:08:001:0195) для сінокосіння та випасання худоби, укладений між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_1 ;
скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4610166300:08:001:0195, площею 0,1700 га, з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки;
зобов`язано ОСОБА_1 повернути Львівській територіальній громаді земельну ділянку кадастровий номер 4610166300:08:001:0195;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Заступник керівника Львівської обласної прокуратури 11 лютого 2026 року через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2026 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
постанова апеляційного суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи (судом не враховано, що земельна ділянка водного фонду (прибережна захисна смуга) сформована як земля сільськогосподарського призначення, передана в оренду для сінокосіння та випасання худоби, що суперечить правовому режиму земель водного фонду, перебуває (внаслідок такого формування) у користуванні ОСОБА_1 , а тому порушення інтересів держави полягає саме в існуванні оскаржуваного рішення, договору оренди та у формуванні такої ділянки за рахунок земель прибережної захисної смуги);
рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права (статей 19, 20, 58, 60, 61, 62, 79-1, 83, 84, 155 Земельного кодексу України, статей 1, 4, 88, 89, 90 Водного кодексу України, статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», статей 203, 215 Цивільного кодексу України), неврахуванням висновків Верховного Суду у справах із подібними правовідносинами та з порушенням норм процесуального права (статей 2, 89, 264 ЦПК України), у зв`язку з чим, згідно вимог статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню;
рішенням Брюховицької селищної ради від 22 листопада 2018 року № 773 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 для сінокосіння по АДРЕСА_1 » щодо спірної земельної ділянки фактично змінено цільове призначення земельної ділянки - прибережної захисної смуги - з земель водного фонду на землі сільськогосподарського призначення. Таким чином, при вирішенні позовної вимоги щодо визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради від 22 листопада 2018 року № 773 судом апеляційної інстанції не враховано положень статті 20 ЗК України та залишено поза увагою висновки Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу місцевого самоврядування в частині зміни цільового призначення земельної ділянки не вичерпує своєї дії шляхом укладення відповідного договору оренди (постанова від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18);
з урахуванням особливостей спірних правовідносин у цій конкретній справі, вимога про визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради від 22 листопада 2018 року № 773 є ефективним способом захисту. Указане підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду в постановах від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21, від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18;
висновки Великої Палати Верховного Суду свідчать, що вимога прокурора про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування чи органу державної влади може бути ефективним способом захисту за конкретних обставин, встановлених у справі;
правова позиція прокурора у цій справі обґрунтована, зокрема, тим, що ОСОБА_1 не мала правових підстав для отримання в оренду земельної ділянки водного фонду (прибережної захисної смуги) для сінокосіння та випасання худоби. Цільове призначення спірної земельної ділянки «для сінокосіння» (код 01.08.) встановлене саме оскаржуваним рішенням Брюховицької селищної ради від 22 листопада 2018 року № 773, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_2 для сінокосіння по АДРЕСА_1 »;
у цій справі вимога прокурора про визнання незаконним і скасування рішення Брюховицької селищної ради від 22 листопада 2018 року № 773 спрямована на усунення стану юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки, мети передання в оренду. Ця вимога відповідає визначеним статтями 16, 21 ЦК України способам захисту і критерію повноти та ефективності, що не враховано судом апеляційної інстанції та призвело до ухвалення помилкового рішення про відмову в позові. Більше того, судом апеляційної інстанції взагалі не надано оцінку вищезазначеному рішенню Брюховицької селищної ради від 22 листопада 2018 року № 773;
спірна земельна ділянка могла передаватися в оренду, тільки як земельна ділянка водного фонду, оскільки розташована в межах прибережної захисна смуги річки, та лише за результатами проведених земельних торгів з врахуванням містобудівної документації, однак, в порушення вимог земельного та водного законодавства між Брюховицькою селищною радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, б/н, від 30 листопада 2020 року, кадастровий номер 4610166300:08:001:0195, по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років для сінокосіння та випасання худоби, категорія землі - землі сільськогосподарського призначення;
звертаючись із цим позовом, прокурор також просив скасувати державну кадастрову реєстрацію спірної земельної ділянки, посилаючись на відсутність правових підстав для формування і реєстрації в Державному земельному кадастрі ділянки з відповідними характеристиками (площею, конфігурацією та видом цільового призначення). Такий спосіб захисту є ефективним і співвідноситься зі змістом статті 16 ЦК України, оскільки приведе до повного відновлення становища, що існувало до порушення, яке полягає в неправомірному набутті в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки в прибережній захисній смузі;
судом апеляційної інстанцій без урахування правил та критеріїв оцінки доказів, визначених ЦПК України, без належних обґрунтувань, та за відсутності інших доказів, що б беззаперечно спростовували обґрунтовану позицію прокурора, не взято до уваги жодного поданого прокурором доказу, які зазначені вище, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи та призвело до постановлення незаконного рішення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Особа, яка подала касаційну скаргу, у касаційній скарзі вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, а справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення, оскільки вона стосується правовідносин, пов`язаних із раціональним та ефективним використанням водних об`єктів та земельних ділянок водного фонду, забезпеченням правомірного обігу майнових прав на ці об`єкти, додержанням законодавчого порядку їх використання. Використання водних об`єктів та земельних ділянок водного фонду з порушенням вимог чинного законодавства, в тому числі положень Земельного та Водного кодексів України, порушує встановлений законодавством порядок та охоронювані державою інтереси у сфері використання водних об`єктів, впливає на всі наявні в державі водні ресурси та екомережі, свідчить про неефективне, нераціональне використання водних об`єктів, а також земель водного фонду та суперечить інтересам держави та жителів відповідної територіальної громади. Звернення до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання використання земельної ділянки водного фонду, що перебуває під особливою охороною держави і дотримання законодавства у цій сфері суспільних відносин становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає законодавчо визначеним функціям прокуратури. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Таким чином, вказана справа підлягає касаційному оскарженню, як така, що становить значний суспільний інтерес та має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Проте особа, яка подала касаційну скаргу, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і в чому проявляється виняткове значення для неї цієї справи. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що: скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для позивача.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене судове рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Львівського апеляційного суду від 22 січня 2026 року у справі за позовом першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова до Львівської міської ради, ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі з одночасним припиненням усіх прав, повернення земельної ділянки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков