РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року 
м. Київ

справа №990/135/25
адміністративне провадження № П/990/135/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів касаційного адміністративного суду:
головуючої судді - Ханової Р. Ф.,
суддів: Бившевої Л. І., Гончарової І. А., Олендера І. Я., Юрченко В.П.,

за участі:
секретаря судового засідання Пугач Д. С.,
представника позивача - Бабіча О.І., який діє на підставі ордера серії АА №1553330 від 14 березня 2025 року,
Гнатюка М.М., який діє на підставі ордера серії АА №1560479 від 02 квітня 2025 року,
представника відповідача - Байдаченко О.І. в порядку самопредставництва
представника Ради національної безпеки та оборони України - не з`явилися,
представника Служби безпеки України - Кудрявцева Г.В. в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd) до Президента України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Рада національної безпеки та оборони України, Служба безпеки України, про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 08 жовтня 2024 року №698/2024 в частині введення в дію пункту 3 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», -

УСТАНОВИВ:
І. ПРОЦЕДУРА
1. 02 квітня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява компанії «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (далі також - позивач у справі, підприємство, товариство), подана представником - адвокатом Гнатюком Мирославом Миколайовичем до Президента України (далі також - відповідач у справі), у якій позивач просить Суд визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 08 жовтня 2024 року №698/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)"», яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в частині застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) стосовно «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд», як зазначено у Додатку 2 (позиція 3): «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд (Proteas Management Services Ltd), країна реєстрації - Республіка Кіпр. Унікальний номер у реєстрі Департаменту реєстрації компаній та інтелектуальної власності Республіки Кіпр - НЕ 366866. Місце реєстрації - Республіка Кіпр, м. Лімасол (Arch. Makariou III, 155, Proteas House, Floor 5, 3026, Limassol, Cyprus)».
2. Відповідно до частин першої та другої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності (крім конституційності) указів і розпоряджень Президента України.
3. Адміністративні справи, зазначені у пунктах 1- 3 частини першої цієї статті, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів.
4. Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
5. Верховний Суд ухвалою від 07 квітня 2025 року відкрив провадження в цій справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Цією ухвалою суд залучив до участі у справі Раду національної безпеки і оборони України (далі також - РНБО), Службу безпеки України (далі також - СБУ), як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, витребував у відповідача належним чином засвідчені копії таких документів: Указу Президента України від 08 жовтня 2024 року № 698/2024 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року "Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»; рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»; усіх документів, що стали підставою для застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd).
6. Крім того, Суд цією ухвалою витребував у Ради національної безпеки і оборони України та Служби безпеки України належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують існування фактичних даних та обставин, які стали підставою для внесення пропозиції Службою безпеки України та прийняття рішення Радою національної безпеки і оброни України рішення про застосування обмежувальних заходів (санкцій) до «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd); належним чином засвідчені копії документів, що містять пропозиції Служби безпеки України про застосування обмежувальних заходів (санкцій) до «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd), що були внесені до Ради національної безпеки і оборони України.
7. 21 квітня 2025 року від Ради національної безпеки і оборони надійшли пояснення, в яких цей орган наголошує тому, що Конституцією України та законами України не передбачено ані суб`єкта, ані механізму представництва інтересів Ради національної безпеки і оборони України в судах України, що виключає можливість її участі в адміністративному процесі у правовому статусі сторони чи третьої особи.
8. 28 квітня 2025 року на адресу Верховного Суду від Президента України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 
9. 02 травня 2025 року до Суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить Суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
10. 02 червня 2025 року на адресу Верховного Суду від Служби безпеки України надійшли письмові пояснення, в яких третя особа просить врахувати ці пояснення та відмовити у задоволенні позову, оскільки оскаржуваний Указ Президента України видано на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією і законами України.
11. 16 червня 2025 року до Суду надійшли документи від Служби безпеки України, а саме копія пропозицій Служби безпеки України до Ради національної безпеки України щодо застосування санкцій до позивача (документу присвоєно гриф «Для службового користування»).
12. 05 вересня 2025 року представник позивача подав до Верховного Суду додаткові письмові пояснення, як позивач просить врахувати при розгляді справи №990/135/25 та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
13. 08 вересня 2025 року під час судового засідання представник позивача подав додаткові пояснення, яким присвоєно гриф «Для службового користування». 
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
14. «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd) - це юридична особа, зареєстрована відповідно до законодавства Республіки Кіпр. 
15. Указом Президента України від 08 жовтня 2024 року №698/2024 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».
16. Указ Президента України набрав чинності 10 жовтня 2024 року з дня опублікування в офіційному виданні - «Урядовий кур`єр», № 206.
17. Рада національної безпеки і оборони відповідно до статті 5 Закону України «Про санкції» вирішила підтримати внесені Службою безпеки України пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інші обмежувальних заходів (санкцій).
18. Відповідно до пункту 3 Додатку 2 до рішення РНБО від 08 жовтня 2024 року до «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd) строком на 10 років застосовано обмежувальні заходи відповідно до Закону України «Про санкції» у вигляді: 1) блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними; 2) обмеження торговельних операцій (повне припинення); 3) обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення); 4) запобігання виведенню капіталів за межі України; 5) зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; 6) анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами; 7) заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах; 8) заборона здійснення публічних та оборонних закупівель товарів, робіт і послуг у юридичних осіб - резидентів іноземної держави державної форми власності та юридичних осіб, частка статутного капіталу яких знаходиться у власності іноземної держави, а також публічних та оборонних закупівель у інших суб`єктів господарювання, що здійснюють продаж товарів, робіт, послуг походженням з іноземної держави, до якої застосовано санкції згідно з цим Законом; 9) заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона); 10) повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом (повна заборона); 11) заборона збільшення розміру статутного капіталу господарських товариств, підприємств, у яких резидент іноземної держави, іноземна держава, юридична особа, учасником якої є нерезидент або іноземна держава, володіє 10 і більше відсотками статутного капіталу або має вплив на управління юридичною особою чи її діяльність; 12) запровадження додаткових заходів у сфері екологічного, санітарного, фітосанітарного та ветеринарного контролю; 13) припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; 14) заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
19. Обґрунтовуючи позов, представник позивача звертає увагу на те, що Указ № 698/2024 має відповідати визначеним частиною другою статті 3 Закону про санкції принципам: законності, прозорості, об`єктивності, відповідності меті та ефективності, а також, як і будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, підлягає тестуванню на дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
20. Оскаржуваний Указ в частині, що стосується позивача, наведеним вимогам не відповідає.
21. Позивач звертає увагу на те, що Указ № 698/2024 та рішення РНБО від 08 жовтня 2024 року не містять підстав, визначених статтею 3 Закону України «Про санкції», з яких до позивача застосовано обмежувальні заходи, а також будь-яких покликань на статтю 3 Закону України «Про санкції», яка визначає різні підстави застосування санкцій в пунктах 1-4 частини першої та частині третій цієї статті.
22. Підставами для застосування санкцій мають бути дійсні, наявні в об`єктивній дійсності факти, підтверджені доказами, які достовірно свідчать про вчинення таких дій, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави тощо.
23. Без зазначення конкретних обставин і фактів, а також покликання на пункти частини першої або частину третю статті 3 Закону України «Про санкції», застосування санкцій до конкретної особи має ознаки свавілля, яке має бути припинене судом.
24. Хоча оцінка наявності реальних або потенційних загроз у діях особи, стосовно якої застосовано санкції, і входить до дискреційних повноважень Президента України під час введення в дію рішень РНБО, проте така оцінка має ґрунтуватись на дійсних, наявних в об`єктивній дійсності фактах, підтверджених доказами, які достовірно свідчать про вчинення таких дій, які становлять або можуть становити загрозу національним інтересам.
25. Така оцінка має відображати не тільки доведений факт вчинення певних дій, але також і вплив таких дій саме на національні інтереси та національну безпеку, причиново-наслідковий зв`язок між діями та наслідками для національної безпеки та інтересів.
26. Сама лише констатація загрози певних дій національним інтересам без обґрунтування впливу таких дій саме на національні інтереси та безпеку має ознаки необґрунтованості та свавільності.
27. Позивач наголошує на тому, що зі змісту Указу № 698/2024 та рішення РНБО від 8 жовтня 2024 року неможливо встановити, з яких саме підстав, визначених статтею 3 Закону України «Про санкції», до позивача застосовано обмежувальні заходи з боку України.
28. З метою встановлення підстав ухваленого рішення про застосування стосовно позивача санкцій було скеровано адвокатські запити до Офісу Президента України, РНБО, Апарату РНБО, Служби безпеки України про надання пропозицій Служби безпеки України щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) стосовно позивача, повного переліку документів, із зазначенням їх назв та дат створення, а також їх копій, які долучалися до пропозицій, та інших документів, які стосуються прийняття такого рішення, а також про надання інформації стосовно того, які конкретно дії, діяльність, рішення, резолюції, регламенти, факти порушень, передбачені статтею 3 Закону України «Про санкції», стали підставою для ухвалення рішення про застосування стосовно Позивача персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).
29. Водночас Служба безпеки України, РНБО та Апарат РНБО, Офіс Президента України запитувану інформацію та документи надати відмовилися (копії відповідей додаються), що позбавляє позивача можливості надати свої заперечення та докази щодо спростування обставин його включення до списку санкційних осіб.
30. При цьому Служба безпеки України (лист від 11 березня 2025 року) у відповідь про підстави застосування санкцій до позивача обмежилася лише простим цитуванням пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції», не зазначивши конкретних дій позивача, які вказували б на наявність дійсних підстав для застосування до нього персональних обмежень.
31. Позивач наголошує на тому, що не вчиняв жодних дій, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод та не вчиняв таких дій стосовно іншої іноземної держави, громадян чи юридичних осіб останньої і ніколи не мав стосунку до дій, зазначених у статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».
32. Позивач вказує на те, що стосовно нього відсутні резолюції Генеральної Асамблеї та Ради Безпеки Організації Об`єднаних Націй, не ухвалено жодного рішення та регламенту Ради Європейського Союзу.
33. На офіційному вебсайті Національного банку України надано покликання для використання можливості перевірки фізичних та юридичних осіб на предмет їх наявності в санкційних списках США та ЄС. Стосовно Позивача санкції США та ЄС не застосовували, тому у цих списках жодних збігів не встановлено.
34. Фактів порушень позивачем Загальної декларації прав людини, Статуту Організації Об`єднаних Націй також немає.
35. Зважаючи на викладене, на час введення обмежувальних заходів в дію оскаржуваним Указом № 698/2024, не існувало як правових, так і фактичних підстав для застосування санкцій стосовно позивача.
36. Відсутність підстав для застосування санкцій, визначених Законом України «Про санкції», недоступність інформації від суб`єктів владних повноважень про фактичні обставини прийняття оскаржуваного рішення дозволяють зробити висновок про те, що Указ № 698/2024 не відповідає принципам законності, прозорості та об`єктивності, визначеним у статті 3 Закону України «Про санкції».
37. Також з метою обґрунтування позову Товариство вказує на те, що Указ № 698/2024 в частині, що стосується позивача, не відповідає меті введення санкцій, визначеній у статті 1 Закону України «Про санкції», принципам ефективності та пропорційності, визначеним у статті 3 Закону України «Про санкції», а також вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
38. Позивач зазначає, що, як вид відповідальності, застосування санкцій зумовлює необхідність дотримання стандартів доказування наявності підстав для їх застосування, процедури введення персональних обмежень, встановлення наявності винних дій особи, до якої застосовуються санкції, та достатності підстав для притягнення такої особи до відповідальності.
39. Крім того, будь-яка відповідальність повинна бути персоніфікованою, зокрема враховувати особливості особи, до якої її буде застосовано, проте застосовані до позивача санкції не мають персонального характеру та є невизначеними.
40. Так, серед санкцій, які застосовано до позивача, наявні такі обмеження і заборони:
- обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення);
- анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами;
- заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона);
- заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності;
- повна або часткова заборона вчинення правочинів щодо цінних паперів, емітентами яких є особи, до яких застосовано санкції згідно з цим Законом (повна заборона).
41. Позивач звертає увагу на безпідставність введення зазначених видів санкцій, оскільки позивач не провадить діяльність, яку можна було б обмежити такими санкціями.
42. Крім того, застосування такого обмежувального заходу, як припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони, передбачає необхідність визначення таких сфер.
43. Натомість просте цитування у рішенні РНБО положення Закону України «Про санкції» про «певні» сфери без їх конкретизації, вказує на абсолютну невизначеність указаного заходу.
44. До того ж, у позивача відсутні торговельні угоди, спільні проєкти та промислові програми на території України, у тому числі у сфері безпеки та оборони, і до позивача ніхто не звертався для з`ясування вказаного питання.
45. Наведене, як стверджує позивач, у черговий раз підтверджує, що в процесі застосування до нього обмежувальних заходів не враховано індивідуальну ситуацію позивача, а це, своєю чергою, не відповідає принципам застосування санкцій, таким як відповідність меті та ефективність.
46. Також у адміністративному позові звернено увагу на те, що у процесі ухвалення рішення РНБО, яке введено в дію Указом №698/2024, порушено процедуру розгляду зазначеного питання.
47. Зокрема у протоколі №30 засідання РНБО відсутні відомості, які обов`язково повинні міститися в такого роду службових документах як протоколи, у зв`язку з чим неможливо встановити, як відбувалося засідання РНБО, та як відбувалося обговорення пропозицій СБУ щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), а також голосування за рішення РНБО від 08 жовтня 2024 року, введене в дію Указом № 698/2024.
48. Як зазначає позивач, відповідно до частини 4 статті 106 Конституції України акти Президента України, видані в межах повноважень, передбачених пунктами 5, 18, 21 цієї статті, скріплюють підписами Прем`єр-міністр України і міністр, відповідальний за акт та його виконання.
49. У відповідь на адвокатський запит, поданий в інтересах Андреаса Софоклеуса Прем`єр-міністру України, Секретаріат Кабінету Міністрів України листом від 10 березня 2025 року повідомив, що Указ Президента України від 8 жовтня 2024 року № 698 «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» не надходив до Секретаріату Кабінету Міністрів України для підписання та/або скріплення підписами Прем`єр-міністра України, що свідчить про порушення вимог частини другої статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
50. Такий же адвокатський запит подано в інтересах компанії «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд». Копію відповіді буде надано суду одразу після її отримання.
51. Додатково позивач звертає увагу на те, що Указ 698/2024 порушує права позивача, гарантовані статтями 6,13 Конвенції.
52. Зокрема, в позові зазначено, що Резолюція (77)31 Комітету Міністрів Ради Європи про захист особи стосовно актів адміністративної влади визначила гарантії для особи в межах адміністративних проваджень, зокрема, такі як: право особи бути вислуханою; доступ до інформації, допомога і представництво, зазначення мотивів, повідомлення про способи оскарження (перегляду).
53. Рекомендація R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи стосовно здійснення адміністративною владою дискреційних повноважень доповнила вищевказані гарантії наступними правилами:
- будь-які загальні адміністративні приписи стосовно застосування дискреційних повноважень мають або оприлюднюватися, або повідомлятися особі, якої вони стосуються, у відповідний спосіб і в необхідному обсязі, якщо вона звертається з такою вимогою, до або після прийняття акту або вчинення дії стосовно неї;
- якщо адміністративний орган, здійснюючи дискреційне повноваження, відступає від загальних адміністративних приписів і такий відхід має несприятливі наслідки для прав, свобод чи інтересів особи, її має бути повідомлено про підстави для такого рішення або в акті, який стосується цієї особи, або, на її клопотання, в письмовій формі в межах розумного строку.
54. Принципи, сформовані Комітетом Міністрів Ради Європи, які слугують гарантіями ухвалення справедливого рішення, полягають в тому, що, здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган:
- переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями;
- дотримується принципу об`єктивності і безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи;
- дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації;
- забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою;
- ухвалює своє рішення в межах строку, прийнятого під кутом зору питання, яке вирішується;
- забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.
56. Відповідач під час видання Указу № 698/2024 стосовно позивача також не дотримався зазначених стандартів, рекомендацій та принципів.
57. До того ж, у позові зазначено, що позивач є власником частки у розмірі 175 569,06 гривень у статутному капіталі юридичної особи, зареєстрованої згідно із законодавством України, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Софоклеус і партнери» (м. Київ).
58. Частка позивача у зазначеній юридичній особі, а також корпоративні права, що виникають з такої частки, є активом у розумінні статті 4 Закону України «Про санкції», а також майном відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
59. Отже, застосовані до позивача санкції безумовно є втручанням у мирне володіння майном, оскільки позивач позбавлений змоги реалізувати права власника щодо належного йому майна.
60. Позивач наголошує про відсутність легітимної мети втручання держави у право позивача на мирне володіння майном, як наслідок, вказує на недотримання справедливого балансу між публічними інтересами та інтересами позивача, оскільки відсутній будь-який встановлений зв`язок між його майном та інтересами суспільства.
61. Крім того, позивач зазначає, що Указ 698/2024 порушує також вимоги статей 17 (заборона зловживання правами) і 18 (межі застосування обмежень прав) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
62. Відповідач у відзиві на позовну заяву покликається на положення статей 19, 102, 106, 107 Конституції України, статтю 3, пункт перший частини першої статті 4, частини першу, четверту статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», положення статей 1, 3, 5 Закону України «Про санкції», і зазначає, що санкції до позивача застосувала Рада національної безпеки і оборони України за результатами розгляду пропозицій Служби безпеки України. Рада національної безпеки і оборони України розглянула та підтримала відповідні пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, зокрема до позивача, про що ухвалила відповідне рішення. У подальшому, після надходження в установленому порядку на ім`я Глави держави відповідних матеріалів (Рішення з додатками, проєкту Указу та пояснювальної записки до нього), Президент України в межах реалізації вказаних вище приписів законодавства видав Указ № 698/2024, яким увів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України.
63. За позицією відповідача, вищевикладене підтверджує той факт, що оскаржуваний Указ ухвалено на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією і законами України.
64. Також представник відповідача акцентує на тому, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі №9901/405/19 наголосила, що наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону України «Про санкції», безумовно є оцінним поняттям, а встановлення достатності підстав для висновку про існування такої загрози передбачає певну межу дискреції. Вводячи в дію рішення РНБО про такі санкції, Президент як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат та якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення такої санкції. Судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може за Президента повторно оцінити наявність та достатність підстав для ведення таких санкцій в межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але, з іншого боку, суд може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій.
65. Крім того, відповідач зазначає, що пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» не містить вичерпного, конкретизованого, чіткого переліку дій, які в тлумаченні цієї норми створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам. Водночас відсутність такого переліку підстав не свідчить про «розмитість» підстав для застосування санкцій, позаяк сфера для таких дій широка і вимагає від держави комплексного і безперервного реагування на загрози її безпеці. Вказана норма, на думку представника Президента України, достатньо виразно пояснює (визначає), які суспільні відносини підлягають захисту збоку держави від неправомірних посягань, а також які суспільно-небезпечні діяння мають на меті припинити (чи запобігти їм) застосовані санкції. Положення вказаного закону викладено так, що учасники відносин, які він регулює, зокрема позивач, могли з достатньою передбачуваністю визначити характер його дії та наслідки. В цьому аспекті, як зазначає відповідач, підстави для застосування санкцій корелюються з їх видами (стаття 4 Закону України «Про санкції»), що в сукупності дає розуміння, які національні інтереси можуть вимагати захисту шляхом застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів відповідно до вказаного Закону.
66. Відповідач наголошує на тому, що втручання держави Україна у приватні інтереси позивача ґрунтується на принципах пропорційності, відповідності меті та ефективності. Втручання у право мирного володіння майном позивача має легітимну мету забезпечити контроль за власністю особи, яка може нести потенційну загрозу національним інтересам України. Вказаний контроль є необхідним для ефективного реагування держави на загрози її безпеці, що підтверджує, зокрема, преамбула Закону України «Про санкції». Зазначена мета відповідає пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
67. Представник відповідача наголошує на тому, що, Президент України, видаючи Указ №698/2024 в оскаржуваній частині, реалізовував свої конституційні повноваження у порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто пропорційно.
68. Також відповідач зазначає, що санкції не є видом відповідальності за вчинені порушення, а є спеціальними економічними та іншими обмежувальними заходами, які застосовуються з метою невідкладного та ефективного реагування не лише на наявні, але й на потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України.
69. У відповіді на відзив представник підприємства вказує на те, що позиція відповідача безпідставна, не доведена жодними доказами та не ґрунтується ні на матеріалах справи, ні на чинному законодавстві.
70. Позивач наголошує на тому, що відповідач не подав жодного доказу, який би підтвердив правомірність ухваленого ним рішення. Доводи відповідача ґрунтуються виключно на цитуванні норм законодавства без наповнення їх реальним змістом.
71. Додані до відзиву документи не свідчать, що відповідач оцінював доцільність, законність й обґрунтованість відповідного рішення. Вказані документи не містять будь-якого обґрунтування підстав чи мети застосування санкцій стосовно позивача.
72. Також позивач зазначає, що безпідставними є доводи відповідача про дотримання принципів пропорційності, відповідності мети та ефективності, а також щодо наявності підстав для застосування санкцій, оскільки відповідач взагалі не надав жодних доказів про наявність підстав для застосування санкцій стосовно позивача.
73. У зв`язку з цим не може йти мова взагалі про дотримання будь-яких принципів, у тому числі принципу пропорційності.
74. Крім того, позивач вважає, що стосовно нього відсутні підстави для застосування санкцій, і таких підстав не зазначено ні в оскаржуваному Указі Президента України, ні в рішенні Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року. Також підстав застосування санкцій до позивача не наведено у відзиві відповідача та долучених до нього документах.
75. Відтак за відсутності підстав для застосування санкцій стосовно позивача, мета їх застосування явно суперечить вимогам Закону України «Про санкції».
76. Також позивач вважає хибними твердження відповідача про відсутність у санкціях, застосованих до позивача, ознак відповідальності, оскільки застосовані санкції носять явно каральний (а не превентивний) характер.
77. Застосування до особи негативних, за своєю суттю каральних, заходів у відповідь на її дії має всі ознаки юридичної відповідальності.
78. Як вказує підприємство «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд», мета запобігання (попередження) можливим правопорушенням у майбутньому є складовою частиною юридичної відповідальності, а тому не свідчить про відсутність такої відповідальності.
79. У відповіді на відзив також наголошено на тому, що наявні процедурні порушення, здійснені під час ухвалення оскаржуваного рішення, зокрема вказується на те, що є порушення частини другої статті 19 Конституції України.
80. Додатково підприємство наводить доводи стосовно того, що взагалі відсутнє ухвалене відповідно до закону рішення від 08 жовтня 2024 року, яким Рада національної безпеки і оборони України нібито застосувало санкції до позивача, та яке введене в дію Указом Президента України від 08 жовтня 2024 року № 698/2024.
81. Підсумовуючи доводи відповіді на відзив, позивач наголошує на тому, що, як вбачається з відзиву відповідача, це виключний перелік документів, на підставі яких ухвалено оскаржуване рішення, і зазначені документи не містять інформацію про наявність підстав для застосування санкцій до позивача, а також не свідчать про дотримання під час ухвалення оскаржуваного рішення вимог законодавства, у тому числі в частині принципів застосування санкцій та процедури ухвалення відповідного рішення.
82. У своїх поясненнях на позов Служба безпеки України звертає увагу на те, що твердження позивача про те, що застосування до нього заходів (санкцій) є протиправним, оскільки товариство не вчиняло жодних дій, які б створювали загрозу національним інтересам чи безпеці України або сприяли терористичній діяльності, не відповідають дійсності та спростовуються наявною у Служби безпеки України контррозвідувальною інформацією.
83. Зокрема, за результатами аналізу контррозвідувальної інформації Служба безпеки України надіслала до Ради національної безпеки і оборони України узагальнюючу інформацію щодо протиправних дій позивача.
84. Компанія «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд», разом з низкою юридичних і фізичних осіб, була залучена до спроби порушення санкцій, застосованих до ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 01 грудня 2022 року №820/2022, а також до надання послуг підсанкційній особі ОСОБА_2 та російським юридичним особам. Діяльність «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» розцінюється як така, що створює загрозу національній безпеці України, що обґрунтовує застосування до неї санкцій відповідно до Закону України «Про санкції».
85. За результатами розгляду інформації, наданої Службою безпеки України, Рада національної безпеки і оборони України ухвалила рішення про застосування санкцій до позивача.
86. Третя особа вказує на те, що з огляду на те, що Служба безпеки України поінформувала Раду національної безпеки і оборони України відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про санкції», а Рада національної безпеки і оборони України ухвалила рішення про застосування санкцій, що згідно зі законодавством належить до виключної компетенції Ради національної безпеки і оборони України, дії третіх осіб України є законними та такими, що вчинені з безумовним дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України.
87. Відповідно до пояснень Служби безпеки України «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd) - це компанія-надавач адміністративних послуг (ведення реєстрів акціонерів та директорів компаній, надання юридичної адреси, надання послуг номінальних директорів та номінальних акціонерів, подання звітності).
88. Товариство перебуває під контролем ОСОБА_3 та пов`язаних з ним осіб, які задіяні у наданні послуг з обслуговування трастів, номінальних акціонерів, номінальних директорів чи секретарів компаній (лист МЗС від 14 червня 2025 року №51/15-212/4-81599).
89. Відповідно до додатку 1 листа МЗС особами, пов`язаними з компанією «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd) є: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інші особи.
90. Вищевказаних осіб включено до санаційного списку відповідно до Указу Президента України від 08 жовтня 2024 року № 698, яким введено у дію рішенням Ради національної безпеки і оборони України «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».
91. Ці особи діяли в межах спільної корпоративної структури, що включала юридичні, трастові та номінальні компанії, зокрема Proteas Management Services Ltd, Proteas Trustee Services Ltd, Proteas Trustees Ltd та Proteas Consulting and Services Limited, а також фізичні особи, які є співробітниками ОСОБА_10 . Сам ОСОБА_11 раніше виконував доручення ОСОБА_1 . 
92. Діяльність цих осіб сприяла створенню схем для обходу санкцій, встановлених Україною, шляхом приховування фактичних бенефіціарів та використання трастових структур для легалізації активів.
93. Указом Президента України від 01 грудня 2022 року № 820/2022 введене у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яким до ОСОБА_1 застосовано комплекс санкцій, серед яких: блокування активів, заборона користування майном, анулювання або зупинення ліцензій та інші заходи, спрямовані на унеможливлення участі особи в економічному та публічному житті України.
94. Після набрання чинності Указом Президента України від 01 грудня 2022 року №820/2022, ОСОБА_1 розпочав системні дії, спрямовані на уникнення обмежувального впливу санкцій на його бізнес-структури. Так, він, діючи через підконтрольних осіб, ініціював фіктивну передачу корпоративних прав у належних йому компаніях третім особам, номінальним структурам або трастам, що унеможливлює встановлення фактичного бенефіціара.
95. Додатково третя особа наголосила на тому, що товариство здійснювало юридичний супровід передання корпоративних прав та надання адміністративних послух трьом компаніям ОСОБА_12 . 
96. ОСОБА_12 , до якої застосовано санкції Указом Президента України 64/2021 від 19 лютого 2021 року, і згодом Указом Президента України 726/2022 від 19 жовтня 2022 року, здійснює контроль за низкою кіпрських компаній. Отже, встановлюється безперервний ланцюг контролю: Лавренюк > «Біфілесса Девелопмент Лтд» (Bifilessa Development Ltd) > «Тетеос Холдинг Лтд» (Teteos Holding Ltd) > «Тетеос Глобал Лімітед» (Teteos Global Limited).
97. Позивач надає безпосереднє сприяння ОСОБА_12 у здійсненні цього контролю та у приховуванні факту контролю ОСОБА_12 , надає інструменти для обходу національного законодавства та маскування зв`язків із підсанкційними особами
98. Зазначені компанії причетні до фінансування діяльності іншої підсанкційної особи - ОСОБА_13 . Йдеться про здійснення «Тетеос Глобал Лімітед» (Teteos Global Limited) безповоротного платежу 01 листопада 2015 року у сумі понад 6,745 млн євро на користь компанії «Турул Інвестментс Лімітед» (Turul Investments Limited), контролером якої є підсанкційна особа - ОСОБА_14 .
99. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
100. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
101. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
102. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
103. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
104. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
105. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
106. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
107. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
108. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
109. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
110. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
111. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
112. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
113. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
114. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
115. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
116. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
117. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
118. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
119. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
120. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
121. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
122. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ
123. У статтях 1, 2 та 3 Конституції України визначено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
124. Гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина є Президент України, який за своїм конституційно - правовим статусом є главою держави і виступає від її імені, на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України. Такі положення закріплені у статті 102, частині третій статті 106 Конституції України.
125. За приписами пункту 1 частини першої статті 106 Конституції України Президент забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави.
126. З огляду на положення Основного Закону України та, зокрема, усвідомлюючи потребу невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення, захоплення заручників, експропріацію власності держави, фізичних та юридичних осіб, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод, ухвалено Закон України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції».
127. Стаття 1 цього Закону передбачає суверенне право України на захист й розкриває зміст цього права.
128. Зокрема, відповідно до частини першої і другої статті 1 Закону України «Про санкції» (в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції). 
129. Санкції можуть застосовуватися з боку України відносно до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність.
130. Підстави та принципи застосування санкцій встановлені статтею 3 цього ж Закону. Згідно з нормами пункту 1 частини першої якої підставами для застосування санкцій є дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.
131. Відтак Суд зазначає, що реалізація суверенного права України на захист здійснюється за наявності умов, встановлених частиною другою статті 1 та підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції». В межах спірних відносин позивач є суб`єктом, який, за позицією СБУ, прийнятою РНБО, створює реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці України.
132. Порядок застосування, скасування та внесення змін до санкцій визначає стаття 5 Закону України «Про санкції» частинами першою, третьою, п`ятої якої встановлено таке.
133. Пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.
134. Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.
135. Рішення щодо застосування санкцій повинно містити строк їх застосування, крім випадків застосування санкцій, що призводять до припинення прав, та інших санкцій, які за змістом не можуть застосовуватися тимчасово.
136. Згідно з положеннями частин першої, третьої, сьомої та восьмої статті 107 Конституції України Рада національної безпеки і оборони України є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.
137. Головою Ради національної безпеки і оборони України є Президент України.
138. Рішення Ради національної безпеки і оборони України вводяться в дію указами Президента України.
139. Компетенція та функції Ради національної безпеки і оборони України визначаються законом.
140. Відповідно до вищевказаної статті Конституції України Верховна Рада України прийняла Закон України від 05 березня 1998 року № 183/98-ВР «Про Раду національної безпеки і оборони України».
141. У преамбулі до цього Закону визначено правові засади організації та діяльності Ради національної безпеки і оборони України, її склад, структуру, компетенцію і функції.
142. Функції та компетенцію РНБО регламентують норми статей 3 та 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», згідно з якими РНБО, окрім іншого, уповноважена на внесення пропозицій Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони, а також розробляє та розглядає на своїх засіданнях питання, які відповідно до Конституції та законів України, Стратегії національної безпеки України, Воєнної доктрини України належать до сфери національної безпеки і оборони, та подає пропозиції Президентові України, приймає рішення щодо, зокрема: заходів політичного, економічного, соціального, воєнного, науково-технологічного, екологічного, інформаційного та іншого характеру відповідно до масштабу потенційних та реальних загроз національним інтересам України; невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.
143. Основною організаційною формою діяльності Ради національної безпеки і оборони України є її засідання. Рішення Ради національної безпеки і оборони України приймаються не менш як двома третинами голосів її членів. Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України. Рішення Ради національної безпеки і оборони України, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади (частина перша статті 9, частини перша, третя, четверта статті 10 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України»).
144. Зміст вищевикладених положень законодавства засвідчує, що застосування санкцій відповідно до Закону України «Про санкції» насамперед обумовлено потребою невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, є способом реалізації передбаченого законом суверенного права України на захист національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.
145. Шляхом застосування санкцій на підставі, у спосіб та в порядку, які передбачені законом, Президент України як глава держави, який виступає від її імені, та є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, забезпечує виконання покладених на нього функцій та повноважень у сфері національної безпеки і оборони України.
146. Висновки щодо застосування вищевикладених норм Конституції України та законів України «Про санкції», «Про Раду національної безпеки і оборони України» викладались, зокрема, й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2022 року у справі № 9901/348/21.
147. У вищевказаній постанові наведені правові позиції про те, що Закон України «Про санкції» є регулятивним нормативним актом, який встановлює (запроваджує) ряд обмежень на демократичну участь у випадку загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, а також задля протидії терористичній діяльності.
148. Цей Закон, як стає зрозуміло зі змісту наведених вище його приписів, дозволяє обмежувати певні права та свободи (право власності, право на підприємницьку діяльність тощо), не змінюючи при цьому провідних (ключових) цінностей, що становлять основу Конституції України.
149. За цим актом держава має легітимну можливість відступати від певних гарантованих конституційних прав, але водночас для того, щоб запобігти загрозам державного свавілля чи авторитаризму, повинна застосовувати обмежувальні заходи (санкції) винятково, тимчасово, використовувати їх як крайній і як необхідний (невипадковий) захід. Повинна застосовувати їх співмірно з тими загрозами національним інтересам, національній безпеці чи для протидії терористичній діяльності, яким держава намагається запобігти з їхньою поміччю.
150. Оскільки обмежувальні заходи є чутливими для осіб, до яких вони можуть бути застосовані, та мають відповідати певним стандартам обмеження основних прав, одним з яких є забезпечення балансу між потребами національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, з одного боку, та демократії і прав людини, з другого, у цьому Законі визначені види обмежувальних заходів (санкцій), підстави їхнього застосування, окреслено коло осіб, до яких вони застосовуються, а також за яких умов. Встановлені органи державної влади, які вносять пропозиції про застосування санкцій, інституція, яка приймає рішення про їхнє застосування, та порядок, за яким втілюються ці заходи.
151. Позаяк главою держави і гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод людини і громадянина є Президент України, беручи до уваги, що використання санкцій в особливий спосіб перебуває на межі втручання в права особи, гарантовані Конституцією України, Закон України «Про санкції» передбачає, що рішення щодо застосування певного виду санкцій приймається РНБО та вводиться в дію указом Президента України, на якого власне й покладається відповідальність гарантувати як національні інтереси, національну безпеку, суверенітет і територіальну цілісність України, так і принципи правової держави, права і свободи людини і громадянина.
152. У цьому сенсі Закон України «Про санкції» досить чітко і передбачувано визначає підстави, умови та мету застосування санкцій.
153. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
154. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
155. Дослідивши у судовому засіданні наведені вище докази, колегія суддів визнає їх такими, що відповідають визначеним у статтях 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям належності, допустимості, достовірності й достатності.
156. Верховний Суд зазначає, що зібрані у цій справі докази підтверджують наявність передбачених законом достатніх правових підстав для застосування санкцій до позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції» й вказують на дотримання встановленого цим законом порядку застосування санкцій, пропозицію стосовно яких подано належним суб`єктом (Службою безпеки України) за об`єктивного фактичного існування обставин для цього.
157. В спірних правовідносинах Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосування санкцій відповідно до Закону України «Про санкції» є інструментом реагування держави на загрози національній безпеці та має превентивний характер. Такі заходи не є видом юридичної відповідальності у кримінально-правовому тлумаченні, а спрямовані на нейтралізацію наявних або потенційних ризиків, у тому числі пов`язаних із можливістю обходу обмежувальних заходів. Водночас реалізація цього інструменту має відповідати принципу верховенства права, зокрема вимогам правової визначеності, обґрунтованості та пропорційності втручання у права особи.
158. Здійснюючи перевірку оскаржуваного рішення, Суд не підміняє дискреційної оцінки компетентних органів у сфері національної безпеки власним баченням доцільності застосування санкцій. Предметом судового контролю є встановлення того, чи було таке рішення ухвалене на підставі та в межах повноважень, визначених законом, чи спиралося воно на фактичні дані, які об`єктивно могли бути покладені в його основу, а також чи не є воно явно необґрунтованим або свавільним.
159. Під час судових засідань у цій справі встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставою для застосування санкцій до позивача була його участь у механізмі передання акцій компаній, які належали підсканційній особі (або перебували під її контролем)- ОСОБА_1 , зокрема на користь самого позивача.
160. У судовому засіданні представники позивача не заперечували факт передання ОСОБА_1 акцій відповідних компаній на користь позивача, однак наголошували, що таке передання відбулося 01 грудня 2022 року - у день, коли Указ Президента України від 01 грудня 2022 року №820/2022, яким до ОСОБА_1 було застосовано санкції, ще не був офіційно оприлюднений. На думку представників позивача, це свідчить про те, що ОСОБА_1 не знав і не міг знати про застосування до нього санкцій на момент вчинення відповідних дій.
161. Суд звертає увагу на те, що станом на момент розгляду цієї справи санкції, застосовані до ОСОБА_1 , залишаються чинними.
162. Оцінюючи наведені доводи, Суд зазначає, що визначальною обставиною у цій справі є не суб`єктивна обізнаність особи про момент офіційного оприлюднення Указу Президента України про застосування до відповідної особи санкцій, а наявність об`єктивних підстав для висновку про існування ризику обходу або мінімізації їх наслідків.
163. Превентивний характер санкцій, як інструменту захисту національної безпеки, передбачає можливість реагування держави не лише на вже реалізовані порушення, а й на дії, які за своєю суттю та часовою співвіднесеністю із запровадженням обмежувальних заходів можуть свідчити про створення механізмів для уникнення їх ефективності.
164. Сам собою факт того, що Указ Президента України на момент вчинення правочину не був офіційно оприлюднений, не виключає можливості оцінки відповідних дій у їх сукупності з іншими обставинами, зокрема з урахуванням тісного зв`язку між позивачем та підсанкційною особою, а також характеру та наслідків відчуження корпоративних прав.
165. Суд звертає увагу, що синхронність ухвалення рішення про застосування санкцій та вчинення правочинів щодо відчуження активів пов`язаної особи об`єктивно могла бути сприйнята уповноваженими органами як така, що створює ризик використання юридичної особи для збереження контролю над активами або мінімізації негативних наслідків запроваджених обмежень.
166. За таких обставин доводи позивача про відсутність суб`єктивної обізнаності підсанкційної особи щодо майбутнього застосування санкцій не спростовують правомірності врахування відповідних дій як елементу оцінки ризиків, що стали підставою для застосування санкцій до позивача.
167. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
168. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
169. [Виключено частину судового рішення, яка містить службову інформацію].
170. З огляду на наведене Суд доходить висновку, що встановлені у цій справі та підтверджені матеріалами справи обставини об`єктивно могли бути сприйняті як такі, що свідчать про потенційні загрози інтересам держави у сферах національної безпеки та оборони. Враховуючи превентивний характер санкцій як інструменту реагування на ризики у зазначеній сфері, межі судового контролю за дискреційними рішеннями компетентних органів, а також факт збройної агресії проти України, Суд вважає, що обмеження, установлені спірним Указом Президента України, відповідають критерію «необхідності в демократичному суспільстві». Їх застосування зумовлювалися нагальною суспільною потребою та не можуть розглядатися як очевидно непропорційне втручання у права позивача за відсутності альтернативного ефективного механізму нейтралізації відповідних ризиків.
171. Щодо доводів позивача стосовно того, що Указ № 698/2024 та рішення РНБО від 08 жовтня 2024 року не містять підстав, визначених статтею 3 Закону України «Про санкції», на основі яких до позивача застосовано обмежувальні заходи, а також будь-яких покликань на статтю 3 Закону України «Про санкції», яка визначає різні підстави застосування санкцій в пунктах 1-4 частини першої та в частині третій цієї статті, Суд звертає увагу на те, що вказані документи прийняті на підставі пропозицій Служби безпеки України, які є вмотивованими і містять відповідні покликання.
172. Відсутність відповідних покликань в указі Президента України або ж у рішенні РНБО зумовлюється особливостями інформації, яка зазначається. Вказана інформація не завжди може бути оприлюдненою через особливий характер (присвоєно гриф «таємно» або ж «для службового користування»).
173. Щодо пропорційності застосованих санкцій та втручання держави у право мирного володіння майном, Суд звертає увагу на наступне.
174. Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
175. До спірних правовідносин є застосовною й стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
176. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).
177. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законодавстві, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке має бути доступним для заінтересованих осіб і чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом та з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, а також інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
178. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує у тому випадку, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
179. Положеннями частини сьомої статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди, зокрема, правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
180. У спірних правовідносинах втручання держави у право позивача на мирне володіння своїм майном обумовлено необхідністю захисту загальнодержавних інтересів та невідкладному реагуванні на загрози цим інтересам. Таке право глави держави ґрунтується на положеннях Конституції України та нормах Закону України «Про санкції», а отже є легітимним.
181. Оспорюваний Указ Президента України містить спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), метою застосування яких є невідкладне та ефективне реагування на наявні потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України. Такі санкції за своєю правовою природою є адміністративними (економічними) запобіжними заходами, які мають превентивний характер.
182. У постанові від 13 січня 2021 року в справі № 9901/405/19 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції допускає реалізацію державою права вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Зазначене відповідає вищевказаному припису статті 41 Конституції України.
183. Втручання у право мирного володіння майном позивача має легітимну мету забезпечити контроль за власністю особи, яка може нести потенційну загрозу національним інтересам України. Вказаний контроль є необхідним для ефективного реагування держави на загрози її безпеці, що підтверджує, зокрема, преамбула Закону України «Про санкції». Зазначена мета відповідає пункту 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
184. Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законом і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка його зазнала. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між передбачуваною метою та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.
185. В оскаржуваному у цій справі Указі зазначено про те, що санкції застосовуються строком на десять років. Ураховуючи встановлені компетентними органами дії позивача та їх оцінку для національних інтересів, встановлені у цій справі обставини та докази, якими вони підтверджуються, колегія суддів вважає пропорційними застосовані у спірних правовідносинах до позивача обмежувальні заходи.
186. Щодо порушення Президентом України процедури прийняття оскаржуваного Указу внаслідок недотримання вимог про консигнацію, Суд звертає увагу на те, що частина четверта статті 106 Конституції України передбачає, що акти Президента України видані в межах повноважень, визначених зокрема пунктом 18 цієї статті (очолює Раду національної безпеки і оборони України) скріплюють підписами Прем`єр-міністр України і міністр, відповідальний за акт та його виконання.
187. Суд звертає увагу на те, що підписуючи указ про застосування санкції, зокрема щодо позивача, Президент України реалізовував свою діяльність не як очільник Ради національної безпеки і оборони України, а як гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, що свідчить про те, що вказаний Указ не потребував скріплення підписами Прем`єр-міністра України і міністра, відповідального за акт та його виконання.
188. Крім того, Суд критично оцінює викладені в адміністративному позові доводи щодо доцільності та можливості застосування певних видів санкцій до позивача, оскільки скаржник не зазначає не лише про те, яке право позивача порушують такі санкції, а й про те, чи вони фактично реалізувалися.
189. Застосування до позивача таких санкцій має превентивний характер, забороняючи позивачу вчиняти певні дії, зокрема заводити іноземні невійськові судна та військові кораблі до територіального моря України, її внутрішніх вод і портів, що не дозволить йому зашкодити національним інтересам.
190. Суд наголошує на тому, що Президент України, коли видав спірний Указ в оскарженій частині, то діяв у межах своїх конституційних повноважень, у порядку та на підставі законодавства України, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тобто пропорційно.
191. Також Суд не погоджується з доводами позивача щодо порушення відповідачем статей 17 та 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідні обмеження застосовані для позивача з метою зупинення діяльності особи, яка спрямована на здійснення удару по державності, по єдності в умовах війни та по репутації України на світовій арені, а також прямо чи опосередковано послаблює обороноздатність країни.
192. Щодо таких аргументів позивача про: порушення відповідачем статей 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке полягає в тому, що позивача не було повідомлено про те, що готуються санкції; ситуацію, коли СБУ, як ініціатор санкцій, відмовила у наданні інформації щодо дійсних підстав застосування санкцій до позивача; позбавлення позивача можливості подати заперечення на відповідні пропозиції ініціюючого органу, зібрати документи на їх спростування та скористатися послугами адвоката.
193. З цього приводу Верховний Суд зауважує, що згаданими вище нормами права врегульовано чіткий порядок застосування санкцій, який передбачає такі етапи: 1) подання ініціатором пропозиції щодо застосування таких санкцій; 2) внесення відповідної пропозиції на розгляд РНБО; 3) прийняття РНБО відповідного рішення; 4) введення такого рішення РНБО в дію Указом Президента.
194. При цьому, законодавством України не передбачено необхідність повідомлення особи про те, що стосовно неї готуються санкції та можливості подати заперечення на відповідні пропозиції ініціюючого органу.
195. При цьому позивач не позбавлений можливості в судовому порядку оскаржити рішення, яким до нього застосовані санкції. Суд звертає увагу на те, що позивач скористався таким своїм правом.
196. Щодо доводів позивача стосовно того, що він позбавлений можливості реалізації права на судовий захист через неможливість сплати судового збору, то позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду з клопотанням про відстрочення сплати судового збору до вирішення справи по суті та можливого відновлення його прав, у випадку порушення їх з боку відповідача.
197. Крім того, Верховний Суд дійшов висновку, що процедура введення санкцій до позивача порушена не була, ознак порушення меж дискреції Президентом України під час вирішення питання достатності підстав і доказів для введення таких санкцій Суд не встановив.
198. Верховний Суд вказує, що доводи позивача більшою мірою зведені до незабезпечення стосовно нього ефективного державного управління, при цьому саме до відповідача скеровані претензії безпідставного застосування санкцій, без врахування ухвалення цього рішення на підставі інформації, наданої ініціатором (СБУ), та обговореної на засіданні координаційного (колегіального) органу (РНБО), що мало наслідком ухвалення відповідного рішення.
199. Дотримуючись положень конституційного принципу «розподілу влади», який заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим завданням є здійснення правосуддя, Верховний Суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
200. З огляду на все вищевикладене, Суд дійшов висновку, що підстави для визнання спірного Указу протиправним та його скасування відсутні, відтак заявлений позивачем позов задоволенню не підлягає.
Абзаци 99 - 122, 153 - 154, 167 - 169 мотивувальної частини цього судового рішення містять службову інформацію.
Керуючись статтями 241-243, 246, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову «Протеас Менеджмент Сервісіз Лтд» (Proteas Management Services Ltd) до Президента України про визнання протиправним та скасування Указу Президента України від 08 жовтня 2024 року №698/2024 в частині введення в дію пункту 3 додатку 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 08 жовтня 2024 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».
Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено 17 лютого 2026 року.

Головуюча Р. Ф. Ханова
Судді Л. І. Бившева
І. А. Гончарова
І. Я. Олендер
В. П. Юрченко