ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/8310/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,
за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:
позивача - не з`явився
відповідача - Пащенко М. В. (самопредставництво)

розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та 
постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025
за позовом ОСОБА_1 
до Антимонопольного комітету України
про визнання протиправним та скасування рішення.

1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет, відповідач) про визнання протиправним та скасування (визнання недійсним) рішення (розпорядження) державного уповноваженого Антимонопольного комітету України Сергія Шершуна від 14.05.2024 № 04/131-р про відмову в розгляді справи за заявою ОСОБА_1 від 07.02.2024 (з урахуванням заяви про усунення недоліків від 18.02.2024, надалі - заява від 07.02.2024).

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 (суддя Щербаков С.О.), яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 (колегія суддів: Коротун О.М., Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.), у задоволенні позову відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга (з урахуванням усунення недоліків) подана на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 ГПК України (з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції хоч і посилається на висновки, які викладені в постанові Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/23000/17, втім не застосував їх. На переконання скаржника, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо меж судового контролю за дискреційними повноваженнями, а також відхилив посилання скаржника на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо права на справедливий судовий розгляд.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про те, що відсутній висновок Верховного Суду, а саме щодо питань:

1) які процесуальні стандарти зобов`язані забезпечити суд та сторона, що подає докази, якщо ці докази містять персональні дані/банківську таємницю позивача, а сам позивач заперечує проти їх обігу, просить обмеження доступу та/або виключення з матеріалів справи.
Скаржник зауважує, що у цій справі виник комплекс спорів, щодо яких відсутні сформовані висновки Верховного Суду саме у подібних правовідносинах, а саме щодо обігу та долучення до матеріалів судової справи документів, які містять: 
- персональні дані фізичної особи (позивача/скаржника);
- банківську таємницю (договори поруки, кредитні, іпотечні, страхові документи тощо), за відсутності прямого спору про ці договори та без надання згоди особою, чиї дані розкрито.

Норми права, щодо яких скаржник зауважує на необхідності формування практики, є:
- стаття 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність";
- статті 68, 23 Закону України "Про захист персональних даних";
- статті 42, 74-80, 86 ГПК України (в частині допустимості/належності доказів і меж їх розповсюдження);
- статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного життя).

2) Чи є допустимою відмова АМК у відкритті (розгляді) справи з посиланням на докази третьої особи без надання заявнику доступу до таких доказів і можливості надати свої заперечення.

В цій частині скаржник звертає увагу на відсутність висновків Верховного Суду щодо процесуальних гарантій заявника у процедурі АМК, в якій до відкриття справи АМК відмовив у її розгляді, пославшись на інформацію третьої особи (АТ "УКРСИББАНК"), не надавши скаржнику можливості ознайомитися з цією інформацією надати заперечення, подати пояснення або клопотання щодо перевірки доказів. 

Норми права, щодо яких скаржник зауважує на необхідності формування практики є:
- принципи Закону України "Про адміністративну процедуру" (відкритість, обґрунтованість, пропорційність, захист прав особи);
- стандарти справедливості (статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) змагальності, та рівності сторін.

Основними аргументами скаржника, зокрема, є:
- апеляційний господарський суд не забезпечив скаржнику рівних можливостей для захисту його інтересів у розгляді його заяви АМК, порушивши принцип змагальності та рівності сторін, що є прямим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- суди неналежним чином оцінили обґрунтованість відмови АМК у розгляді справи, не дослідивши ключові обставини щодо введення споживачів в оману;
- апеляційний господарський суд необґрунтовано провів розгляд справи в закритому судовому засіданні, порушивши принцип гласності та відкритості судочинства в справі публічного інтересу, не навівши достатніх та пропорційних обґрунтувань для такого рішення;
- суди попередніх інстанцій порушили норми права, а саме статті 86, 236 ГПК України;
- апеляційний господарський суд не врахував висновків Верховного Суду щодо меж судового контролю за дискреційними повноваженнями адміністративних органів та щодо обов`язку застосування практики ЄСПЛ. 

5. Доводи інших учасників справи 

У відзиві на касаційну скаргу АМК заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Верховний Суд 25.02.2026 отримав в електронній формі відповідь на відзив АМК, який підписано кваліфікованим електронним підписом позивача. 
6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Суди попередніх інстанцій зазначили, що до АМК надійшла заява від 07.02.2024 б/н (вх. Комітету № 14-01/21-АМ від 07.02.2024) фізичної особи ОСОБА_1 (заявник) про наявність, на думку заявника, у діях акціонерного товариства "УКРСИББАНК" (АТ "УКРСИББАНК", Товариство) ознак порушення, передбаченого статтею 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" у вигляді поширення інформації, що вводить в оману. Зокрема, у позначенні "UKRSIBBANK BNP PARIBAS GROUP" відомостей "BNP Paribas Grop" як вказівки на приналежність Товариства до європейського (французького) банку BNP Paribas, про наявність у Товариства репутації цього банку та відповідальність цього банку за дії та борги Товариства (далі - заява). Заявник також стверджує, що інформація про приналежність до банку BNP Paribas, яку поширило Товариство, є недобросовісною рекламою. У заяві зазначено, що споживач такої реклами отримує неповну та/або неточну інформацію про властивості, якість чи інші характеристики товарів та/або послуг, про яку наголошується у відповідних маркетингових гаслах, наголосами, нечіткістю формулювань тощо. Через це, на думку заявника, у споживача можуть виникати хибні враження та/або завищені очікування щодо приналежності АТ "УКРСИББАНК" до Франції, Європи. Заявник вважає, що поширення АТ "УКРСИББАНК" у позначенні інформації "BNP Paribas Grop" виділяє / (виокремлює) його серед інших банківських установ України та що Товариство може посилити конкурентну позицію на ринку банківських послуг в Україні й отримати неправомірні переваги в конкуренції не завдяки власним досягненням, а шляхом поширення неправдивих відомостей про власні послуги;
- листом державного уповноваженого Комітету № 127-26.4/04-1613е від 13.02.2024 заяву залишено без руху та запропоновано заявнику надати відповідну інформацію та належним чином засвідчені копії документів, необхідні для розгляду заяви;
- листом від 19.02.2024 б/н (вх. Комітету № 14-04/2278 від 21.02.2024) заявник надав відповідь на лист Комітету;
- АТ "УКРСИББАНК" надіслано вимогу державного уповноваженого Комітету від 01.03.2024 № 127-26.4/04-2141е про надання інформації (далі - вимога), на яку АТ "УКРСИББАНК" надало відповідь листом № 16-2-03/3144 від 20.03.2024 (вх. Комітету № 11-04/480-кі від 25.03.2024) (далі - відповідь на вимогу), яку в цілому позначено як інформацію з обмеженим доступом;
- електронним листом від 28.03.2024 б/н (вх. Комітету № 14-01/186-К від 28.03.2024) заявник звернувся до Комітету з клопотанням про надання інформації щодо стану розгляду заяви, про результати розгляду якого заявника повідомлено листом Комітету № 001-26.4/04- 3259е від 02.04.2024;
- листом від 09.04.2024 №16-2-03/4119 (вх. комітету № 11-04/624-кі від 10.04.2024) Товариство повідомило, що відповідь на вимогу містить позначку "Інформація з обмеженим доступом", оскільки частина доданих до останньої документів містить конфіденційну (комерційну) інформацію та інформацію, що становить банківську таємницю, зокрема господарські договори, укладені між АТ "УКРСИББАНК" та BNP Paribas, брендбук (концепція використання торговельних марок основного акціонера, дозвіл на використання його торговельних марок), договори кредитні, страхування, поруки. Інші документи не містять конфіденційної інформації і є загальнодоступними;
- листом від 15.04.2024 № 127-26.4/04-3796е заявника повідомлено про продовження строку розгляду заяви.
У відповіді на вимогу Комітету товариство зазначило, що АТ "УКРСИББАНК" є банківською установою, що надає банківські та фінансові послуги із червня 1990 року. АТ "УКРСИББАНК" є правонаступником комерційного інноваційного банку "Харківінкомбанк", заснованого 04 травня 1990 року зборами засновників, зареєстрованого Держбанком СРСР 18 червня 1990 року й перереєстрованого в Національному банку України 28 жовтня 1991 року. Згідно з рішенням Установчої конференції 21 жовтня 1991 року комерційний інноваційний банк "Харківінкомбанк" перереєстровано в закрите акціонерне товариство. Згідно з рішенням загальних зборів акціонерів від 18 червня 1992 року змінено найменування банку на Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк". Рішенням загальних зборів акціонерів 25 серпня 1993 року змінено організаційну форму банку на відкрите акціонерне товариство. Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" у зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідність із нормами Закону України "Про акціонерні товариства" змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", яке виступало правонаступником всіх прав та зобов`язань Акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк". У зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідність із вимогами Закону України "Про акціонерні товариства" на загальних зборах акціонерів Банку 17 жовтня 2018 року прийнято рішення про зміну типу товариства з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство та про зміну найменування публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК" на акціонерне товариство "УКРСИББАНК". АТ "УКРСИББАНК" є правонаступником всіх прав та обов`язків публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК".
Відповідно до рішення Антимонопольного комітету України від 31.01.2006 № 31-р BNP Paribas надано дозвіл на придбання акцій АКІБ "УКРСИББАНК" (нині - АТ "УКРСИББАНК"), що забезпечує перевищення 50 % голосів у вищому органі управління Товариства.
Зі змісту судових рішень попередніх інстанцій вбачається, що судами надано оцінку зібраним у справі доказам, що знайшло своє відображення в мотивувальних частинах рішень.
Так, суди попередніх інстанцій зазначили, зокрема, про те, що комітет в оскаржуваному розпорядженні встановив, що рішенням Антимонопольного комітету України від 31.01.2006 №31-р надано дозвіл BNP Paribas (м. Париж, Франція) на придбання акцій Акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк" (м. Харків, Україна), що забезпечує покупцеві перевищення 50 % голосів у вищому органі управління товариства.
Комітет зазначив, що оскільки АТ "УКРСИББАНК" пов`язане відносинами контролю з міжнародною фінансовою групою BNP Paribas, то правомірно поширює інформацію BNP Paribas GROUP, зокрема в позначенні "UKRSIBBANK BNP PARIBAS GROUP", а поширення такої інформації не свідчить про відповідальність банку BNP Paribas за дії та борги Товариства.
З огляду на викладене, в діях АТ "УКРСИББАНК" Комітетом не виявлено ознак порушення законодавства про захист від недобросовісної конкуренції, передбаченого статтею 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".
АМК 14.05.2024 винесено розпорядження № 04/131-р "Про відмову в розгляді справи", яким відмовлено фізичній особі ОСОБА_1 у розгляді справи за заявою б/н від 07.02.2024 (вх. Комітету № 14-01/21-АМ від 07.02.2024) у зв`язку з невиявленням у діях АТ "УКРСИББАНК" ознак порушення, передбаченого статтею 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив про те, що у Комітета були відсутні правові підстави для висновку про наявність в діях АТ "УКРСИББАНК" ознак порушення, передбаченого статтею 15-1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", відповідно Комітет діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. Як встановлено Комітетом в оскаржуваному розпорядженні, АТ "УКРСИББАНК" правомірно використовує у своїй діяльності, зокрема позначення "UKRSIBBANK BNP PARIBAS GROUP", з метою відображення приналежності Товариства до міжнародної фінансової групи BNP Paribas. При цьому, інформація про приналежність АТ "УКРСИБАНК" до міжнародної фінансової групи BNP Paribas з використанням позначення "UKRSIBBANK BNP PARIBAS GROUP" також розміщена на офіційному вебсайті Національного банку України.
Таким чином, проаналізувавши обставини справи в сукупності, суд дійшов висновку (з висновками якого погодився і апеляційний господарський суд), що під час прийняття розпорядження, Комітет діяв у межах своїх повноважень, у порядок та спосіб, встановлений законом, а відтак, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору у цій справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання протиправним та скасування (визнання недійсним) розпорядження Комітету про відмову в розгляді справи за заявою ОСОБА_1 .

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Для касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення з наведеної підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Правовий висновок - це відповідне тлумачення конкретної норми права щодо її застосування, сформований Верховним Судом з метою правильного та справедливого вирішення спору.

При цьому Суд звертає увагу, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України поширюється саме на подібні правовідносини. Термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст.

Отже, подібність правовідносин слід визначати з урахуванням обставин кожної конкретної справи та оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Верховний Суд не раз наголошував, що:
- підставою для касаційного оскарження судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції для обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах;
- не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини (постанова Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.04.2024 по справі № 916/101/23).

Зі змісту оскаржуваних судових рішень в цій справі вбачається, що суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову, не знайшовши підстав для визнання протиправним і скасування рішення (розпорядження).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" (далі - Закон № 236/96-ВР) недобросовісною конкуренцією є будь-які дії у конкуренції, що суперечать торговим та іншим чесним звичаям у господарській діяльності.
Недобросовісною конкуренцією є дії в конкуренції, зокрема, визначені главами 2-4 цього Закону.
Відповідно до статті 15-1 Закону № 236/96-ВР поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання.
Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які:
- містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну й знижки на них, а також про істотні умови договору;
- містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб`єкта господарювання;
- приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, у яких не перебувають;
- містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.
Суди попередніх інстанцій зазначили, що доводи про порушення недобросовісної конкуренції в частині неправомірного поширення інформацію, зокрема, в позначенні "UKRSIBBANK BNP PARIBAS GROUP", є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи (зокрема, долученими АМК на диску до суду першої інстанції).

Обґрунтовуючи наявність підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на низку постанов Верховного Суду.

Предметом розгляду справи № 910/23000/17 було визнання недійсним рішення АМК про відмову в розгляді справи за заявою позивача стосовно порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
У справі № 910/23000/17, на яку посилається скаржник містять висновки суду касаційної інстанції, зокрема: - "щодо важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що АМК має враховувати при ухваленні рішень"; - "що рішення АМК України має бути максимально вичерпним, ґрунтовним, повинно розкривати заявникові мотиви його ухвалення. Підхід до визначення меж обґрунтованості рішення АМК має бути аналогічним тому, який застосовується, зокрема самими судами у прийнятті судових рішень". 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 зі справи № 910/23000/17 наголосила на важливості дотримання принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, що орган Антимонопольного комітету України має враховувати при ухваленні рішень.
Разом із цим підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Тому відсутні підстави вважати, що висновки Верховного Суду, зокрема стосовно необхідності дотримання АМК при ухваленні рішень принципу належного врядування та унеможливлення свавільного використання дискреційних повноважень, а також того, що рішення АМК України має бути максимально вичерпним, ґрунтовним, повинно розкривати заявникові мотиви його ухвалення не враховані попередніми судовими інстанціями при ухваленні оскаржуваних судових рішень.
Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду у справі № 910/23000/17 відхиляються. Суд зазначає про те, що скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає неврахування висновків Верховного Суду щодо дискреційних повноважень. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень суд оцінюючи наявність/відсутність підстав для скасування розпорядження АМК оцінював скрізь призму статті 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції". При цьому суд не встановив порушення принципу неналежного урядування.

Скаржник у своїй касаційній скарзі, в частині підстави касаційного оскарження, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, звертає увагу Суду на те, що суд апеляційної інстанції формально відхилив посилання скаржника на практику ЄСПЛ в питанні права на справедливий судовий розгляд (зокрема, у справах "Кастілло Альгар проти Іспанії", "Білуга проти України", "Пірсак проти Бельгії", "Пуллар проти Сполученого Королівства", "Де Куббер проти Бельгії", "Салов проти України", "Мироненко проти України"), що, на переконання скаржника, свідчить про неврахування висновків Верховного Суду щодо обов`язку застосування практики ЄСПЛ.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції, відхиляючи в цій частині доводи скаржника як безпідставні, зауважив, що доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не розглянув наведену практику ЄСПЛ, є необґрунтованими, оскільки заявником жодним чином не зазначено, яке саме рішення має бути застосовано. Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не подавались заяви про відвід суддів, та будь-які інші заяви, у тексті яких зазначалося б про наявність сумнівів у заявника щодо безсторонності та незалежності суддів, які розглядали цю справу. Посилання сторони на статтю 6 Конвенції про право на справедливий суд - є основоположною та застосовується судами України при здійсненні судочинства. В цьому випадку ані відступу, ані незастосування загальних засад не відбулось. 

Колегія суддів зазначає про те, що сам по собі факт відсутності прямого посилання на конкретне рішення ЄСПЛ не свідчить про неврахування його правових підходів, крім того з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що судом надано обґрунтування та мотиви відхилення цього аргумента скаржника, що не свідчить про неврахування висновків Верховного Суду щодо обов`язку застосування практики ЄСПЛ. 

Отже, підстава касаційного оскарження, обґрунтована скаржником з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, у цьому випадку не отримала свого підтвердження.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, слід зазначити таке.

Положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Скаржник у своїй касаційній скарзі зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права (які викладені у розділі 4 цієї постанови) у подібних правовідносинах

Верховний Суд виходить з того, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник повинен обґрунтувати в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються з огляду на конкретні обставини справи. Тобто на відміну від повноважень законодавчої гілки влади до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій досліджували та оцінювали доводи учасників справи скрізь призму предмета, підстав позову та кола доказування, які входять у такій категорії справ. Суди попередніх інстанцій надали оцінку означеним доводам скаржника, а також наявним у матеріалах справи доказам та встановили відсутність порушень відділенням АМК процедури розгляду справи.

Отже, зважаючи на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, у Верховного Суду відсутні підстави для надання правового висновку щодо застосування вказаних скаржником норм права у подібних правовідносинах. 

Доводи касаційної скарги переважно зводяться до виокремлення скаржником певних норм права без урахування їх дійсного змісту та до власних бачень скаржника щодо їх застосування у спірних правовідносинах. Верховний Суд враховує, що, касаційна скарга не містить доводів / аргументів, які б свідчили про те, що судами не надано оцінки доказам, поданим до суду, на спростування обставин, встановлених АМК у оскаржуваному рішенні, тобто доказів, які доводять неповноту встановлення відповідачем дійсних обставин справи.

Щодо іншої заявленої підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України (з посиланням на пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України), колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає таке.

Верховний Суд виходить з того, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. 

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19 та від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19.

Проте, як уже зазначалося вище, підстави касаційного оскарження, наведені скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримала підтвердження, а тому і підстави для скасування оскаржуваних рішення і постанови та направлення цієї справи на новий розгляд з підстави, встановленої пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, у Суду також відсутні.
В контексті доводу скаржника про порушення норм процесуального права щодо принципу гласності та відкритості судового процесу через проведення розгляду справи в закритих судових засіданнях, то Суд зазначає, що частиною першою статті 8 ГПК України унормовано, що розгляд справ у господарських судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини восьмої статті 8 ГПК України розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, установлених законом.
З матеріалів справи вбачається, що місцевий господарський суд, ухвалою від 19.06.2025, задовольнив клопотання АМК про розгляд справи у закритому судовому засіданні, зазначивши, зокрема, про те, що з метою запобігання розголошення інформації з обмеженим доступом, яка міститься в наданих Комітетом на диску матеріалах, на підставі яких було прийнято розпорядження державного уповноваженого Антимонопольного комітету України Сергія Шершуна від 14.05.2024 № 04/131-р, доступ до якої був обмежений надавачем інформації (АТ "УКРСИББАНК"), суд дійшов висновку, що клопотання Антимонопольного комітету України про розгляд справи у закритому судовому засіданні підлягає задоволенню. Апеляційний господарський суд ухвалою від 16.12.2025 також задовольнив клопотання представника відповідача про проведення подальшого розгляду справи у закритому судовому засіданні.

Отже, суди попередніх інстанцій, з урахуванням клопотання відповідача та обставин справи, дійшли висновку про наявність підстав для розгляду справи у закритому судовому засіданні, що не може свідчити про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо принципу гласності та відкритості судового процесу.

Інші аргументи скаржника щодо порушення норм процесуального права в контексті повноти оцінки доказів та встановлення обставин справи підлягають відхиленню як такі, що зводяться до необхідності переоцінки доказів та обставин, і не узгоджується з повноваженнями суду касаційної інстанції, що визначені у статті 300 ГПК України.

Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicatа можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

Колегія суддів касаційної інстанції, враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 у справі № 910/8310/24 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк 

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова