Ухвала
Іменем України

09 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 686/26377/25
провадження № 61-1444ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2025 року у складі судді: Павловської А. А., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2026 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про компенсацію моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області (далі - ГУ ДКСУ в Хмельницькій області) про компенсацію моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що внаслідок невиконання рішення суду позивач вважає порушеним своє право на судовий захист, право на справедливий суд. Виконання остаточного рішення, постановленого національним судом, є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірного тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність презюмується. Заявлена позивачем моральна шкода за порушене його право на судовий захист розрахована ним за його вільним волевиявленням з врахуванням рішень ЄСПЛ без будь-якої методики, оскільки така відсутня як в Державі Україна, та буде справедливою сатисфакцією за порушене право на судовий захист і ефективним юридичним захистом.

ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна на свою користь 45 000 000 грн моральної шкоди, завданої порушенням його права на судовий захист внаслідок тривалого невиконання постанови Верховного Суду в справі № 686/13975/23, а також стягнути понесені ним судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: 
ОСОБА_1 просить суду стягнути з держави Україна на його користь 45 000 000 гривень в порядку компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання постанови Верховного Суду у справі №686/13975/23. При цьому копії відповідної постанови до матеріалів справи не додано, а з загальнодоступних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Верховним Судом у справі № 686/13975/23 жодних постанов ухвалено не було.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості;
моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17);
Аналіз статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України);
як вбачається із матеріалів справи, Верховним Судом постанови у справі №686/13975/23 ухвалено не було. Копії такої постанови позивачем теж не було надано суду при зверненні з таким позовом. Позивач ОСОБА_1 не довів у встановленому законом порядку факту завдання відповідачем моральної шкоди, внаслідок невиконання постанови Верховного Суду у справі № 686/13975/23. Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

31 січня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2026 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 вересня 2018 року у справі № 826/7371/15; від 04 вересня 2020 року у справі № 640/5757/19; від 29 квітня 2021 року у справі № 826/13511/17; від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17; від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц; від 22 жовтня 2025 року у справі № 761/415/24; від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17; від 13 квітня 2023 року у справі № 591/6453/21; від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц; від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19; від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19; від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22; від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19; від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19; від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17; від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17; від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17; постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17.

Касаційна скарга мотивована тим, що: 
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить, що:право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін; ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок; державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду; неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1;
суд порушене право не захистив і не забезпечив належного відшкодування, порушив принципи процесуальної економії, диспозитивності, рівності і змагальності сторін, верховенства права і правової визначеності, «pacta sunt servanda», офіційного з`ясування обставин справи, jura novit curia («суд знає закони») та остаточності рішення суду. Встановлений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» строк перерахування коштів стягувачу є імперативним, а його недодержання є порушенням гарантій держави щодо виконання судових рішень;
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц виклала правову позицію, за якою відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди;
право позивача на відшкодування моральної шкоди гарантоване статтею 56 Конституції України та статтями 23, 1173 ЦК України;
суд не може зобов`язувати позивача доводити душевні страждання, оскільки відповідно до правового висновку ВСУ у справі № 6-1435цс17 від 27 вересня 2017 року, відмовляючи у задоволенні заявлених вимог з підстав недоведеності спричинення шкоди, суди фактично поклали на позивача обов`язок довести наявність у нього душевних страждань з приводу порушення його права, що є неприпустимим з огляду на правову природу такого права, гарантії від порушень якого закріплені Конституцією України (статті 56 Конституції);
з моменту невиконання рішення суду прийнято три річні бюджети держави, яка не збирається виконувати рішення суду за допомогою свого інструменту, а саме ДКСУ та суду, який цьому потурає.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2023 року в справі № 686/13975/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/113341324) позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 8 341,67 грн та інфляційні втрати в розмірі 71 454,74 грн.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року в справі № 686/13975/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115307758) апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2023 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 вересня 2023 змінено. Викладено резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2023 року в наступній редакції: «Позов задовольнити частково. Стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 5 554,52 грн та інфляційні втрати в розмірі 44 633,88 грн». Викладено резолютивну частину додаткового рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2023 року в наступній редакції: «Стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 145 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 11 липня 2024 року в справі № 686/13975/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115390894) заяву Державної казначейської служби України про виправлення арифметичної помилки задоволено частково. Виправлено арифметичну помилку, допущену в мотивувальній та резолютивній частинах постанови Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року. В мотивувальній частині постанови в абзаці «Оскільки сума боргу Держави перед позивачем складає 310 000 грн, рішення суду мало бути виконано до 28 травня 2022 року, то сума боргу відповідача перед ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2022 року за 2022 рік з урахуванням індексу інфляції становить 344 633,88 (101,30 ? 100) ? (101,60 ? 100) ? (104,50 ? 100) ? (103,10 ? 100) ? (102,70 ? 100) ? (103,10 ? 100) ? (100,70 ? 100) ? (101,10 ? 100) ? (101,90 ? 100) ? (102,50 ? 100) ? (100,70 ? 100) ? (100,70 ? 100) = 1,11172221. Інфляційне збільшення: 310 000 ? 1,11172221 = 344 633,88 грн.), розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно становить: 344 633,88 - 310000 = 44 633,88 грн розрахунок інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 344 633,88 - 310 000 = 44 633,88 грн» розрахунок 344 633,88 - 31 0000 = 44 633,88 грн вважати невірним, виправити та вважати вірним розрахунок «344 633,88 - 310 000 = 34 633,88 грн». В четвертому абзаці резолютивної частини постанови Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року слова і цифри «та інфляційні втрати в розмірі 44 633,88 грн» вважати невірними, виправлено та вважати вірним « та інфляційні втрати в розмірі 34 633,88 грн». В іншій частині заяви відмовлено.

Ухвалою Верховного суду від 20 грудня 2023 року в справі № 686/13975/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/115774275) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду.

Ухвалою Верховного суду від 08 січня 2024 року у справі № 686/13975/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116149944) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 вересня 2023 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання рішення суду.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що як вбачається із матеріалів справи, Верховним Судом постанови у справі №686/13975/23 ухвалено не було; копії такої постанови позивачем теж не було надано суду при зверненні з таким позовом; з загальнодоступних відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Верховним Судом у справі № 686/13975/23 жодних постанов ухвалено не було; позивач не довів у встановленому законом порядку факту завдання відповідачем моральної шкоди, внаслідок невиконання постанови Верховного Суду у справі № 686/13975/23.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 21 вересня 2018 року у справі № 826/7371/15; від 04 вересня 2020 року у справі № 640/5757/19; від 29 квітня 2021 року у справі № 826/13511/17; від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17; від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц; від 22 жовтня 2025 року у справі № 761/415/24; від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17; від 13 квітня 2023 року у справі № 591/6453/21; від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц; від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19; від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19; від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22; від 01 березня 2023 року у справі № 496/1691/19; від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19; від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17; від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17; від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17; постанові Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 13 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про відшкодування шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат
І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков