ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/22264/24
адміністративне провадження № К/990/46975/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу № 520/22264/24
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування наказів, поновлення на посаді,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року, постановлену суддею Григоровим Д.В.
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі головуючого судді Жигилія С.П., суддів: Перцової Т.С. , Русанової В.Б.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст обставин справи і рішень судів попередніх інстанцій
1. У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач, ГУ НП у Харківській області), в якому просив:
1.1. скасувати наказ ГУ НП в Харківській області № 217 о/с від 22.05.2024 згідно з пунктом 2 (на рівнозначну посаду, для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) частини першої, восьмої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію»;
1.2. поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області;
1.3. скасувати наказ від 11.07.2024 № 651 про застосування дисциплінарного стягнення до поліцейського ППОП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_1;
1.4. скасувати наказ ГУ НП в Харківській області 22.07.2024 № 323 про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 77 у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби;
1.5. стягнути з ГУ НП в Харківській області середній заробіток за час вимушеного прогулу;
1.6. допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати.
2. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку.
2.1. Залишаючи позовну заяву без руху з цих підстав, суд першої інстанції виходив з того, що предметом оскарження, серед іншого, є наказ ГУ НП в Харківській області № 217 о/с від 22.05.2024 про переміщення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду, для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби за частинами першою, восьмою статті 65 Закону України «Про Національну поліцію». Суд першої інстанції установив, що копію оскаржуваного наказу позивач отримав 07.06.2024 засобами поштового зв`язку, тому строк для звернення до суду щодо оскарження вказаного наказу сплив 07.07.2024, проте до суду із вимогою щодо його оскарження позивач звернувся 07.08.2024, тобто з порушенням місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
2.2. На виконання ухвали суду ОСОБА_1 подав заяву від 28.08.2024 про поновлення строку звернення до суду із позовом, в якій вказував про те, що не отримував копії оскаржуваного наказу № 217 о/с від 22.05.2024, а отримав повідомлення про переведення - 07.06.2024. Крім того, стверджував, що не міг звернутись до суду через стан свого здоров`я та перебування на лікуванні, що підтверджується довідками з лікарні (23.05.2024 - 25.05.2024), та листами непрацездатності за періоди: з 27.05.2024 по 31.05.2024, з 01.06.2024 по 05.06.2024, з 05.06.2024 по 08.06.2024, 08.06.2024 по 11.06.2024, з 12.06.2024 по 13.06.2024, з 14.06.2024 по 13.07.2024, з 23.07.2024 по 01.08.2024.
3. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 позовну заяву, в частині позовних вимог про скасування наказу ГУ НП в Харківській області № 217 о/с від 22.05.2024 «По особовому складу» про переміщення згідно з пунктом 2 (на рівнозначну посаду, для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) відповідно до частин першої, восьмої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», повернуто позивачу.
3.1. Повертаючи позовну заяву у вказаній частині, суд першої інстанції виснував, що вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться у залежність від порядку отримання наказу, а обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна бувла дізнатись про порушення свого права, а тому доводи позивача про отримання 07.06.2024 повідомлення про те, що наказом ГУ НП в Харківській області № 217 о/с від 22.05.2024 він переведений на іншу посаду та не отримання копії оскаржуваного наказу до цієї дати, згідно висновку суду першої інстанції, не вказують на необізнаність позивача про порушення його права. 
3.2. Щодо перебування позивача на лікуванні відповідно до листів непрацездатності, суд першої інстанції зазначив, що як убачається з матеріалів позовної заяви позивач перебував на лікарняному у період: з 27.05.2024 по 31.05.2024, з 01.06.2024 по 05.06.2024, з 05.06.2024 по 08.06.2024, з 08.06.2024 по 11.06.2024, з 12.06.2024 по 13.06.2024, а відповідно до довідки № 088589 від 22.07.2024 амбулаторно проходить лікування з 23.07.2024 та з 01.08.2024. Інші долучені до позовної заяви медичні документи не містять доказів непрацездатності.
3.3. Разом з цим, суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивач не був позбавлений можливості звернутися до суду невідкладно, після 13.06.2024 у місячний строк. 
4. Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 08.11.2024 залишив без змін ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 про повернення позовної заяви в частині вказаних вище позовних вимог, погодившись з висновками суду першої інстанції про пропущення позивачем строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами без поважних причин.
4.1. Щодо доводів ОСОБА_1 про відсутність можливості вчасно звернутися до суду із позовом в означеній частині за станом здоров`я та через перебування на лікуванні, суд апеляційної інстанції зауважив, що відповідно до наданих позивачем довідок від 23.05.2024, 24.05.2024, 25.05.2024 ОСОБА_1 перебував на прийомі та проходив лікування у лікаря-стоматолога, лікував карієс, що не свідчить про непрацездатність позивача у вказаний період.
4.2. Відповідно до інформаційних довідок з електронної системи охорони здоров`я, складених лікарем-терапевтом щодо періодів непрацездатності ОСОБА_1 з 27.05.2024 по 31.05.2024, з 01.06.2024 по 05.06.2024, з 05.06.2024 по 08.06.2024, з 08.06.2024 по 11.06.2024, судом апеляційної інстанції встановлено, що такі довідки не підтверджують того, що позивач був позбавлений фізичної можливості самостійно або через своїх представників звернутися до суду з позовом у встановлений законом строк.
4.3. Судом апеляційної інстанції також встановлено, що відповідно до наданих до суду довідок № 086820 та № 088589 від 22.07.2024 позивач у період з 14.06.2024 по 13.07.2024, з 23.07.2024 та з 01.08.2024 перебував на амбулаторному лікуванні в ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області», тому апеляційний суд дійшов висновку, що надані документи лише підтверджують перебування позивача під амбулаторним наглядом медичної установи без госпіталізації його до лікарні.
4.4. Суд апеляційної інстанції зауважив, що перебування особи на амбулаторному лікуванні, на відміну від стаціонарного, не позбавляє можливості такої особи реалізувати своє право на захист порушених прав, як самому, так і через представника.
4.5. Щодо доводів скаржника про введення в Україні воєнного стану та бойові дії на території країни як на обставини, що перешкоджали своєчасно звернутися до суду, суд апеляційної інстанції зауважив, що позивач не вказав, які саме обставини, зумовлені воєнним станом та веденням бойових дій на території країни, пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, що не залежали від волі особи, унеможливили своєчасне, у встановлений процесуальним законом строк, звернення до суду, та не надав до суду відповідних доказів на підтвердження наявності таких обставин.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
5. Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2024 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2024, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.
5.1. На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 покликався на те, що суди попередніх інстанцій допустили надмірний формалізм та безпідставно відхилили його доводи щодо неможливості звернення до суду у визначений процесуальним законом строк, саме за станом здоров`я, не урахувавши надані ним медичні документи про захворювання правої руки, проведення операції, подальші ускладнення та рекомендації обмежити фізичні навантаження, носіння фіксованої пов`язки, перебування на амбулаторному лікуванні та звільнення від служби. Наведені обставини, за доводами скаржника, вказують на відсутність об`єктивної можливості звернутися вчасно до суду за стоном здоров`я, оскільки він є правшою та не міг друкувати, писати чи виконувати інші дії, необхідні для звернення до суду, у тому числі й не міг підписати договір із представником. 
6. Не погоджуючись із наведеними доводами скаржника ГУ НП в Харківській області подано до Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін. 
6.1. Відповідач указує про те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про своє переміщення відповідно до наказу та зауважує, що 22.05.2024 начальник СКЗ Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області Вікторія Зубкова, за допомогою мобільного месенджера WhatsApp, на мобільний номер НОМЕР_1 , яким скаржник користувався у службовій діяльності, направила витяг із наказу ГУ НП в Харківській області від 22.05.2024 № 217 о/с, повідомлення про переміщення та необхідність прибуття 23.05.2024 о 08:30 до СКЗ Куп`янського РВП для ознайомлення з наказом. Крім того, 24.05.2024 засобами рекомендованої кореспонденції поштового зв`язку на адресу ОСОБА_1 був направлений лист від 22.05.2024 № 5835/119-85/01/11-2024 в якому повідомлялось про переміщення ОСОБА_1 , відповідно до наказу ГУ НП в Харківській області від 22.05.2024 № 217, на посаду інспектора взводу № 1 роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення ГУ НП в Харківській області.
7. Крім того відповідач вважає, що наведені ОСОБА_1 обставини щодо відсутності можливості звернутися до суду у передбачений процесуальним законом строк за станом здоров`я, не слід брати до уваги, оскільки позивач звернувся до суду із позовом (навіть у період непрацездатності) не самостійно, його інтереси представляли адвокати.
8. Ухвалою Суду від 14.01.2025 касаційну скаргу залишено без руху, а ухвалою від 17.02.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
9. Ухвалою Суду від 27.02.2026 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
Джерела права, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
10. Відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Водночас згідно із частиною другою статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
11. Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, колегія суддів виходить із такого.
12. Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
13. Згідно зі статтею 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
14. Водночас частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
15. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними) та перевіряє позовну заяву на відповідність вимогам до позовної заяви, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу.
16. Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
17. Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
18. Отже вказаною нормою встановлено спеціальний, скорочений строк звернення до суду, який законодавець визнав достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. 
19. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/241/21, проаналізувавши положення частини п`ятої статті 122 КАС України, дійшла висновку, що нею встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, однак такі не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду. 
20. Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
21. Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
22. День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
23. У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
24. Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
25. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
26. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
27. Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду та здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.
28. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях вказує на те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
29. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
30. Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
31. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.
32. Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
33. Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.
34. Пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України
35. Водночас строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин. При цьому при вирішенні питання щодо дотримання строку на звернення до суду та наявності підстав для його поновлення суд виходить в кожному окремому випадку з наявного обсягу доказів, причин пропуску строку на звернення до суду та враховує індивідуальні особливості кожної окремої справи.
36. За позицією ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, від судів вимагається вказувати підстави.
37. Сталою є позиція Верховного Суду про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, необхідно виходити із такого: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
38. Навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку, оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
39. З наведеного випливає, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із відповідним позовом.
40. Процесуальний закон не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин пропуску звернення до адміністративного суду, та не дає визначення терміну «поважні причини». Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення підстав їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
41. Як зазначено вище частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
42. Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
43. Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
44. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
45. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.03.2023 у справі № 600/6782/21-а, від 13.03.2023 у справі № 260/192/21, від 17.03.2021 у справі № 160/3121/20 та інш.
46. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
47. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
48. Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
49. Тобто, на основі аналізу викладених законодавчих положень висновується, що суд поновлює або продовжує процесуальний строк, якщо визнає поважною причину пропуску цього строку (поважність причин повинен доводити скаржник). КАС України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Поряд із цим, причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
50. У цій справі суди установили, що позивач станом на 07.06.2024 був обізнаний про видання наказу № 217 о/с від 22.05.2024 щодо переміщення його на посаду інспектора взводу № 1 роти швидкого реагування полку поліції особливого призначення ГУ НП в Харківській області, звільнивши з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Куп`янського РВП ГУ НП в Харківській області, з 23.05.2024.
51. У касаційній скарзі ОСОБА_1 цього не заперечує, проте наводить доводи про наявність поважних причин, пов`язаних із станом здоров`я, що об`єктивно перешкодили звернутися до суду у цій частині позовних вимог у передбачений процесуальним законом строк та стверджує, що суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили його доводи, допустивши надмірний формалізм у питанні поновлення строку звернення до суду.
52. У цьому контексті варто зауважити, що законодавець визнав строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
53. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19, у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
54. Як на одну з підстав уважати, що строк звернення до суду був пропущений з поважних причин, позивач посилається на те, що у період, встановлений процесуальним законом для подання позову, перебував на лікуванні у зв`язку із хворобою та оперативним втручанням на правій руці, що унеможливило особисте написання та подання процесуального документа та підписання відповідної угоди з представником на захист його прав у суді. На підтвердження своїх доводів касатор посилається на медичні документи з рекомендаціями лікарів.
55. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність доводів скаржника в обґрунтування наявності поважних причин для поновлення строку звернення до суду з цим позовом, установивши, що як убачається із наданих позивачем довідок від 23.05.2024, 24.05.2024, 25.05.2024 ОСОБА_1 перебував на прийомі та лікуванні у лікаря-стоматолога, де пройшов лікування карієсу, що не свідчить про непрацездатність позивача у вказаний період. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у періоди непрацездатності ОСОБА_1 з 27.05.2024 по 31.05.2024, з 01.06.2024 по 05.06.2024, з 05.06.2024 по 08.06.2024, з 08.06.2024 по 11.06.2024 та у періоди перебування в ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» на амбулаторному лікуванні з 14.06.2024 по 13.07.2024 та з 23.07.2024 та з 01.08.2024, відповідно до довідок № 086820 та № 088589 від 22.07.2024, позивач не довів відсутності можливості самостійно або через своїх представників звернутися до суду з позовом у встановлений законом строк.
56. Оцінивши указані доводи та надані позивачем докази, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що зазначені докази не є достатніми та допустимими в розумінні КАС України в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, оскільки надані скаржником медичні документи підтверджують лише факт звернення позивача до лікарів, отримання медичної допомоги та перебування на амбулаторному лікування, або знаходження на лікарняному, що не перешкоджало позивачу звернутися до суду та/або за правовою допомогою.
57. Колегія суддів погоджується з вказаним висновком судів попередніх інстанцій та зауважує, що відповідно до офіційного визначення амбулаторне лікування - організація медичної допомоги в медичному закладі хворим, що приходять у медичний заклад.
58. Амбулаторне лікування - лікування, проведене на дому або при відвідуванні самими хворими лікувального закладу (на відміну від стаціонарного лікування, здійснюваного з поміщенням пацієнта в лікарню).
59. Отже, надані скаржником медичні документи та медичні висновки лише підтверджують звернення позивача за медичною допомогою, тимчасову непрацездатність позивача, її причини та перебування під амбулаторним наглядом медичних установ. 
60. Водночас у наданих позивачем медичних документах відсутня інформація про те, що у період строку звернення до суду він перебував на стаціонарному лікуванні чи знаходився у стані, який дійсно не дозволяв йому звернутися до суду за захистом свого порушеного права у встановлені процесуальним законом строки.
61. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.06.2019, Верховного Суду у постановах від 17.07.2019 у справі № 815/1175/17, від 20.02.2020 у справі № 560/3070/19, від 26.03.2020 у справі № 805/2688/18-а, від 27.08.2021 у справі № 520/17941/2020, щодо критеріїв оцінки поважності пропуску звернення до суду у зв`язку із перебуванням особи на амбулаторному лікуванні.
62. Отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що вказані позивачем доводи не є об`єктивними перешкодами чи труднощами, що призвели до пропуску строку звернення до суду, оскільки амбулаторне лікування, або знаходження на лікарняному не перешкоджало позивачу звернутися до суду в установлений законом строк.
63. Щодо доводів скаржника про неможливість особисто підготувати та подати процесуальний документ, чи підписати угоду із представником для захисту своїх прав у суді через хворобу правої руки, Суд зауважує, що за наявності дійсного наміру подати позов у визначений законом строк, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості скористатися технічними засобами для підготовки процесуального документа та засвідчення його цифровим аналогом власноручного підпису - кваліфікованим електронним підписом (КЕП), або звернутися за правовою допомогою.
64. У контексті посилання ОСОБА_1 на обґрунтування наявності підстав для поновлення строку на введення в Україні воєнного стану, Суд зауважує, що питання поновлення строку в умовах воєнного стану неодноразово вирішувалося Верховним Судом. Так, з огляду на приписи частини першої статті 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», відповідно до якої у період дії воєнного стану, зокрема, не можуть бути припинені повноваження судів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 указала, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
65. У цьому взаємозв`язку Велика Палата Верховного Суду, зауважила, що питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.
66. Необхідно зазначити, що, дійсно, введений в Україні воєнний стан суттєво ускладнив (подекуди унеможливив) повноцінне функціонування, зокрема, органів державної влади. Між тим, сама по собі ця обставина, без належного обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
67. За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. 
68. Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16.02.2023 у справі № 640/4426/22 визначив, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
69. З огляду на наведене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій у оскаржуваних судових рішеннях правильно надали оцінку доводам позивача та не встановили поважних причин пропуску ним процесуального строку на подання цього позову в означеній частині позовних вимог, який законодавець обмежив одним місяцем.
70. Тож, установивши, що позов в означеній частині подано до суду з пропуском процесуального строку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосував процесуальний закон та обґрунтовано повернув позовну заяву позивачеві. Відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.
71. Пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
72. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
73. З урахуванням викладеного, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, тож у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 належить відмовити.
74. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355,356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року у справі № 520/22264/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк  В.М. Соколов