УХВАЛА

16 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/9227/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Губенко Н.М., Кондратова І.Д. 

розглянувши матеріали касаційної скарги Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області

на рішення Господарського суду міста Києва (Блажівської О.Є.)
від 13.10.2025

та постанову Північного апеляційного господарського суду (Барсук М.А., Пономаренка Є.Ю., Руденко М.А.)
від 12.01.2026

у справі за позовом Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області
до Акціонерного товариства «Укрпошта»

про стягнення 11171,02 грн

ВСТАНОВИВ:
1. Головне управління пенсійного фонду України в Харківській області (надалі - Позивач, Скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Укрпошта» (надалі - Відповідач) про стягнення коштів в розмірі 11171,02 грн, з них суму пенсії в розмірі 11027,66 грн, виплачену неналежній особі, та суму поштового збору в розмірі 143,36 грн. 
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Позивачем, Пенсійним фондом України та Відповідачем 26.12.2023 року укладено договір про закупівлю послуг з виплати та доставки пенсій та грошової допомоги № 591. 
Позивач зазначає, що Відповідачем була здійснена виплата пенсії неналежній особі за довіреністю за квітень 2024 року у сумі 5513,83 грн (відомість №11) та за травень 2024 року у сумі 5513,83 грн (відомість №11) на загальну суму 11027,66 грн та суму поштового збору в розмірі 143,36 грн. 
3. Господарський суд міста Києва рішенням від 13.10.2025 р., залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 12.01.2026 р. у справі №910/9227/25, у задоволенні позову відмовив.
4. 26 січня 2026 року Скаржник, із використанням підсистеми "Електронний суд", звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:
- прийняти касаційну скаргу до розгляду та відкрити касаційне провадження у малозначній справі №910/9227/25 з огляду на її виняткове значення для скаржника та необхідність формування єдиного правозастосовного підходу; 
- скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 р. у справі №910/9227/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
5. Підставами касаційного оскарження Скаржник зазначив підпункти "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), частину 3 статті 310 ГПК України, зазначивши що справа має виняткове значення для Скаржника, а розгляд касаційної скарги необхідний для формування єдиного правозастосовного підходу. 
6. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що для оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, скаржникові необхідно довести та обґрунтувати наявність передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України підстав (постанова від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20), а саме:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
7. Частиною сьомою статті 12 ГПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
8. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" з 01.01.2025 встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 гривні.
9. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
10. Предметом позову у цій справі №910/9227/25 є стягнення коштів у розмірі 11171,02 грн, а отже ціна позову у цій справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3028 грн х 100 =302800,00 грн). Таким чином справа № 910/9227/25 є малозначною.
11. Верховний Суд звертає увагу на те, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьою статті 287 ГПК України.
12. В касаційній скарзі Скаржник зазначає, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. А єдина правова визначеність допомогла б більш якісно судам України здійснювати правосуддя та вірно визначатися із застосуванням тих чи інших норм права: видача довіреності на бланках, які втратили чинність, видача довіреності, яка не відповідає вимогам чинного законодавства.
13. На обґрунтування підстави касаційного оскарження частини 3 статті 310 ГПК України Скаржник зазначив, що Господарський суд міста Києва та Північний апеляційний господарський суд неповно з`ясував обставини справи і ухвалив рішення по справі №910/9227/25 без урахування положень Закону України "Про місцеве самоврядування", Закону України "Про місцеве самоврядування в України", Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства 27 серпня 2003 року №141 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23 вересня 2015 року №238).
14. Розглянувши викладені скаржником доводи щодо наявності випадків, передбачених підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, Суд дійшов висновку, що твердження Скаржника про те, що справа № 910/9227/25 стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення є безпідставними з огляду на таке.
15. Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
16. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21 зазначала, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
17. Також в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15, Велика Палата Верховного Суду вказала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів:
- кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності;
- якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
18. Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
19. Крім того, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему та стосуються питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати певні ознаки, зокрема, немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому.
20. Поряд із цим, касаційна скарга не містить належних доводів в обґрунтування того, що справа № 910/9227/25 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики чи містить виключну правову проблему та/або стосується питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики; у касаційній скарзі відсутні докази кількісного та якісного виміру наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також належні обґрунтування, які би дозволили дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як такі, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Обґрунтування скаржника про те, що справа має виняткове значення для нього, в касаційній скарзі також відсутні.
21. Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що Головним управлінням пенсійного фонду України в Харківській області не дотримано умов допуску справи з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, до касаційного оскарження, передбачені підпунктами "а" та "в" пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
22. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
23. З урахуванням того, що касаційна скарга подана на судові рішення у справі, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та відсутність випадків, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 910/9227/25 за касаційною скаргою Скаржника на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 ГПК України, оскільки вона подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області на рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 у справі № 910/9227/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя Г. Вронська

Н. Губенко

І. Кондратова