УХВАЛА
16 березня 2026 року
м. Київ
справа № 381/5883/25
провадження № 61-2394ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козаченко Катерина Вадимівна, на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, відповідно до якої просив встановити факт перебування на його утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 17 листопада 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року, у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України.
Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що враховуючи наведені у заяві підстави та мету її подання, заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду в порядку окремого провадження, оскільки в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України, із заяви вбачається спір про право, пов`язаний із доведенням наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
Крім того, апеляційний суд зазначив, що факт перебування дітей на утримані у особи, яка не є їхнім батьком, не може встановлюватись у безспірному порядку або за згодою лише матері дітей, або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.
25 лютого 2026 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Козаченко К. В. подала касаційну скаргу на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року (повний текст постанови складено 26 січня 2026 року), які просить скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що чинним законодавством передбачений позасудовий порядок встановлення факту того, що на утриманні особи перебуває троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, і що ця особа має право на відстрочку. Зазначає, що Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, регламентує лише процедуру розгляду територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки документів, передбачених у Додатку № 5 до цього порядку, але не передбачає механізму встановлення факту перебування неповнолітніх дітей на утриманні.
Звертає увагу, що судами не було враховано той факт, що ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою дружини заявника - ОСОБА_2 . Відомості про батька ОСОБА_4 зазначені відповідно до частини першої статті 135 СК України за вказівкою матері, а саме батьком дитини зазначено ОСОБА_7 , який є насправді батьком ОСОБА_2 та дідом малолітньої ОСОБА_4 .
Наголошує, що ОСОБА_1 просить встановити факт перебування неповнолітніх дітей на його утриманні, а не факт самостійного виховання та/або утримання дітей. На час звернення до суду із відповідною заявою про встановлення юридичного факту жодного спору про право немає, у тексті поданої заяви не йдеться про самоусунення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків, а апеляційний суд лише гіпотетично припустив існування спору про право щодо участі одного з батьків у вихованні та утриманні дітей. При цьому суд не зазначив з ким у ОСОБА_1 існує спір та про яке саме право.
Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 03 червня 2021 року в справі 
№ 2-1210/11, від 08 червня 2021 року в справі № 2-1207/2011.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 
№ 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах 
від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), 
від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
У розглядуваній справі заявник просив встановити факт перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей, щодо двох з яких він є батьком.
Метою встановлення цього факту заявник визначив можливість відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною першою статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина перша статті 268 СК України).
Відповідно до висновків Верховного Суду, зокрема, у постановах від 18 жовтня 2024 року у справі № 613/1674/23 (провадження № 61-5903св24), 
від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23 (провадження 
№ 61-14070св23), від 04 грудня 2024 року у справі № 551/812/23 (провадження № 61-9313св24) сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Разом із тим, для підтвердження утримання дитини вітчимом необхідне, зокрема, існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав, у даному випадку, матері обмежується/припиняється або встановлення того, що остання не надає дітям належного утримання.
Факт утримання дітей, в тому числі щодо одного з яких заявник є не біологічним батьком, а вітчимом, не може встановлюватись у безспірному порядку, в тому числі на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей.
Крім того, слід враховувати, що доведення факту утримання дітей вітчимом може бути пов`язаним із настанням (існуванням) обставин, за яких мати дітей не виконує (неналежним чином виконує) свої батьківські обов`язки, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків та впливає на права й інтереси матері, зокрема, щодо наявності правового статусу одинокої матері, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що у розглядуваній справі наявний спір про право, зокрема, спір щодо участі матері у матеріальному забезпеченні (утриманні) дітей та/або ухилення від участі у матеріальному забезпеченні/утриманні, а також її правового статусу одинокої матері, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.
Подібні висновки сформульовані в ухвалі Верховного Суду від 03 грудня 
2024 року у справі № 344/18112/24 (провадження № 61-15721ск24), а також в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 333/7023/23 (провадження № 61-9238св24).
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження, не суперечать висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами частини четвертої статті 315 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржених судових рішень, тому наявні підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Козаченко Катерина Вадимівна, на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 січня 2026 року у справі № 381/5883/25.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников