УХВАЛА

19 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 918/952/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія"

на рішення Господарського суду Рівненської області
у складі судді Політики Н. А.
від 17.11.2025 та
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Василишин А. Р. - головуючий, Маціщук А. В., Філіпова Т. Л.
від 11.02.2026

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн 3000"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія"
про стягнення заборгованості в сумі 91 739,81 грн,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сатурн 3000" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" про стягнення 64 394,99 грн основного боргу, 5 223,93 грн 3% річних та 22 120,89 грн інфляційних втрат.

Позов обґрунтований неналежним виконанням умов договору про охорону об`єкта № 8 від 01.06.2018 щодо здійснення оплати за надані послуги.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 17.11.2025 у справі № 918/952/25 позов задоволено. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сатурн 3000" 64 394,99 грн основного боргу, 5 223,93 грн 3% річних, 22 120,89 грн інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,00 грн.

Постановою від 11.02.2026 Північно-західний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду Рівненської області від 17.11.2025 у справі № 918/952/25.

04 березня 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.11.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 у справі № 918/952/25. 

Перевіривши касаційну Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія", Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких мотивів.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 1 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно з частиною 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 

Справи, на які поширюється дія пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, є малозначними в силу властивостей притаманних їм, виходячи з ціни пред?явленого позову та його предмета (постанова об?єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20).

Згідно з частиною 7 статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028,00 грн.

Отже відповідно до пункту 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України справа № 918/952/25 є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100 х 3 028,00 грн = 302 800,00 грн).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

У контексті викладеного необхідно враховувати, що Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Отже Верховному Суду надано право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Як на підставу для допуску малозначної справи до касаційного оскарження, Товариство з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" в своїй касаційній скарзі посилається на наявність випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, та зауважує, що "у подібних правовідносинах суди першої та апеляційної інстанцій формують взаємовиключну практику щодо правових наслідків непідписання замовником акту виконаних робіт. Так, у справі №910/1255/22 суди виходили з того, що сам факт отримання акту не створює презумпції його підписання, а відсутність підпису замовника та відсутність підтвердження прийняття робіт виключають можливість вважати послуги наданими та прийнятими. Зі змісту постанови Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №909/574/18, предметом розгляду у справі були вимоги про стягнення заборгованості з оплати виконаних робіт за договором підряду, Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який за результатами дослідження та оцінки зібраних у справі доказів та обставин у сукупності, встановив, що у справі відсутні передбачені умовами договору та нормами чинного законодавства первинні документи - акти приймання-передачі виконаних підрядних робіт, які б підтверджували факт виконання спірних робіт та, відповідно які б давали підстави для висновку про наявність заборгованості відповідача за договором підряду. Наявні у справі акти виконаних робіт визнані апеляційним судом неналежними доказами, тобто такими, що не дозволяють встановити обставини, які входять в предмет доказування у даній справі (виконання робіт за договором у заявленому обсязі). Натомість у справі №910/16308/20 суди застосували протилежний підхід: попри те, що акти були отримані, але не підписані замовником, суди визнали роботи прийнятими виключно з підстави ненадання письмових заперечень у строк, визначений договором. У справі ж, що переглядається суд апеляційної інстанції також прийшов до висновку про належність наданих послуг охорони на підставі одностороннього акту, який не підписаний Замовником, оскільки Замовник не надав своїх заперечень щодо якості та обсягу наданих послуг, незважаючи на те, що сам Акт наданий замовнику зі спливом 3 років, а матеріали справи не містять доказів надання послуг зазначених в Акті. Також слід зазначити, що стосовно акту виконаних робіт за договором підряду, підписаного однією стороною, правовий висновок викладено у пункті 6.3 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі №910/7446/18 та інших. Цей висновок полягає в тому, що "передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акту і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором". Таким чином, у судах формуються два різні підходи до однакової правової ситуації - чи може акт наданих послуг, який односторонньо підписаний Виконавцем бути належним та достовірним доказом виконаних робіт/наданих послуг за мовчазною згодою, а роботи/послуги такими, що надані належним чином, що свідчить про наявність питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 287 ГПК України.".

Розглянувши наведені доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" щодо наявності випадку, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для можливості відкриття касаційного провадження у малозначній справі, Суд дійшов висновку, що твердження скаржника про те, що подана касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є безпідставними з огляду на таке

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. 

При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21 зазначала, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Також в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15 Велика Палата Верховного Суду вказувала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів: 
- кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності;
- якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Крім того, для віднесення справи до категорії спорів, що містять виключну правову проблему та стосуються питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, така справа повинна мати певні ознаки, зокрема, немає усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, в тому числі, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; невизначеність законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідність застосування аналогії закону чи права; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, а також наявність обґрунтованих припущень, що аналогічні проблеми неминуче виникатимуть у майбутньому. 

Поряд із цим, касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" не містить належних доводів, які б свідчили про те, що справа № 918/952/25 містить виключну правову проблему, а касаційна скарга стосується питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики; не містить доказів кількісного та якісного виміру наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики та належні обґрунтування, які би дозволили дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як такі, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; в касаційній скарзі відсутнє посилання на наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у подібних правовідносинах. 

Доводи касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" фактично зводяться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 

Суд також звертає увагу, що судові рішення у кожній справі ухвалюються з урахуванням встановлених ними фактичних обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, тощо. При цьому встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Pelevin v. Ukraine", право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу. Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28.05.1985 у справі "Ashingdane v. the United Kingdom").

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням того, що касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 918/952/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.11.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 згідно з пунктом 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

У зв`язку із відмовою у відкритті касаційного провадження у справі № 918/952/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.11.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2026, Суд не розглядає клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" про зупинення виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 17.11.2025 та постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 у справі № 918/952/25 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 918/952/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна агровиробнича компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.11.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.02.2026.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Головуючий Н. М. Губенко

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова