ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2026 року 
м. Київ 

справа № 759/13369/23 
провадження № 61-11210св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк Світлана Юріївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик Марія Олексіївна, 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Грубська Ксенія Володимирівна, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року у складі судді Петрова Д. В. та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року у складі колегії суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк Світлана Юріївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик Марія Олексіївна, про визнання договору позики та договору іпотеки недійсними, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С. Ю., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик М. О., у якому просив: 

- визнати недійсним договір позики грошових коштів від 17 серпня 2021 року № 1174, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; 

- визнати недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки від 17 серпня 2021 року № 1176, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 21 грудня 2020 року він передав відповідачу ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 80 000,00 дол. США, що підтверджується борговою розпискою. 

05 серпня 2021 року відповідач частково повернув борг у розмірі 2 000,00 дол. США. 

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року у справі № 759/16052/22 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. 

У межах розгляду справи № 759/16052/22 Святошинський районний суд міста Києва ухвалою від 15 листопада 2022 року з метою забезпечення позову наклав арешт із забороною відчуження на нерухоме майна, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а саме: квартиру загальною площею 39,6 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 

15 травня 2023 року Святошинський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 759/16052/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за договором позики, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Фесик М. О. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. 

24 травня 2023 року приватний виконавець Фесик М. О. винесла постанови про арешт усього рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_2 у межах суми стягнення, а також про арешт грошових коштів боржника, що знаходяться на відкритих рахунках та на рахунках, які будуть відкриті після винесення відповідних постанов. 

Під час перевірки майнового стану боржника шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , однак зазначений об`єкт нерухомості перебуває в іпотеці. 

На думку позивача, ОСОБА_2 у період існування заборгованості перед ним учинив фраудаторні правочини, а саме: уклав із ОСОБА_3 договір позики грошей від 17 серпня 2021 року № 1174 та договір іпотеки від 17 серпня 2021 року № 1176, предметом якого є зазначена квартира, з метою унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року у справі № 759/16052/22. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 04 березня 2025 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. 

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема належать: безоплатність договору; момент його укладення; особа контрагента, з яким боржник укладає оспорюваний договір (зокрема родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана або афілійована юридична особа). 

Водночас застосування конструкції «фраудаторності» щодо оплатного цивільно-правового договору має певну специфіку, яка полягає у необхідності встановлення сукупності обставин, що дають підстави кваліфікувати такий договір як учинений на шкоду кредитору. 

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний, та переслідуючи інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин за умови відсутності в сторін наміру настання правових наслідків. 

Суд установив, що станом на момент укладення оспорюваного договору іпотеки від 17 червня 2021 року були відсутні будь-які обмеження щодо розпорядження спірним майном, а також не існувало судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики, яке набрало законної сили. 

Крім того, на час укладення оспорюваних правочинів позов про стягнення боргу був відсутній, оскільки, як зазначено позивачем та підтверджено матеріалами справи, з відповідним позовом він звернувся до Святошинського районного суду міста Києва лише у листопаді 2022 року, тобто після укладення спірних договорів. 

Також на момент учинення оспорюваних правочинів не існувало жодних виконавчих проваджень, оскільки виконавче провадження № НОМЕР_1 приватним виконавцем було відкрито лише 15 травня 2023 року. 

Позивач не довів належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину на момент його укладення. 

Сам собою факт учинення оспорюваних правочинів до ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості та до настання строку примусового виконання зобов`язань не може бути підставою для висновку про вчинення таких правочинів на шкоду кредитору, а також не свідчить про намір приховати майно від можливого звернення стягнення у майбутньому. Зазначене спростовує доводи позивача про те, що оспорювані договори були укладені з метою уникнення подальшої сплати боргу у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та, відповідно, з метою ухилення від виконання судового рішення у справі № 759/16052/22. 

Київський апеляційний суд постановою від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Грубською К. В., залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року -без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, яким надано належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Моментом укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виконання якого забезпечено іпотекою, є 17 серпня 2021 року. 

Позов про стягнення заборгованості за іншим договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було подано до суду 10 листопада 2022 року. Отже, договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено до моменту пред`явлення зазначеного позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 . 

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт існування родинних, квазіродинних, трудових чи інших цивільно-правових відносин між сторонами договору позики від 17 серпня 2021 року - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що могли б свідчити про їхню пов`язаність або афілійованість. 

Згідно з умовами зазначеного договору строк його дії визначено до 17 серпня 2023 року. Водночас зустрічну позовну заяву про стягнення заборгованості за цим договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки було подано 28 вересня 2023 року, тобто менш ніж через два місяці після спливу строку виконання зобов`язання. Така процесуальна поведінка ОСОБА_3 відповідає вимогам чинного процесуального законодавства. 

Оскільки у прийнятті зустрічного позову було відмовлено, ОСОБА_3 реалізував своє право на судовий захист шляхом звернення із самостійним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначені дії свідчать про намагання відповідача захистити свій приватноправовий інтерес, зумовлений невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором. 

За наведених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено фраудаторності оспорюваного правочину, оскільки жодна з передбачених законом підстав для визнання його таким не була належним чином обґрунтована та підтверджена належними і допустимими доказами. 

Доводи апеляційної скарги щодо нібито процесуальної недобросовісності ОСОБА_3 зводяться виключно до оцінки його дій, спрямованих на реалізацію права на судовий захист приватноправового інтересу, та не свідчать про зловживання ним процесуальними правами. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через представника Грубську К. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 та у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 24 березня 2020 року у справі № 704/1410/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 29 червня 2022 року у справі № 750/11492/19, від 15 вересня 2022 року у справі № 201/8847/18, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20, від 22 травня 2023 року у справі № 936/721/21, від 02 липня 2025 року у справі № 761/16134/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що спір виник з приводу фіктивності договору позики та договору іпотеки, укладених між відповідачами, які, на його переконання, були спрямовані на завдання шкоди кредитору. Боржник не є абсолютно вільним у виборі варіантів власної поведінки, оскільки його дії не повинні призводити до такого стану, за якого він стає неплатоспроможним перед своїми кредиторами. 

Оспорювані правочини були укладені у період, коли ОСОБА_2 мав зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів відповідно до боргової розписки. Під час укладення таких правочинів ОСОБА_2 був обізнаний про наявність у нього обов`язку з повернення грошових коштів позивачу та, відповідно, усвідомлював можливі негативні наслідки для себе у разі примусового виконання судового рішення за рахунок належного йому майна у справі про стягнення 78 000,00 дол. США. 

Укладення договору іпотеки 17 серпня 2021 року призвело до надання пріоритету зобов`язанню перед іншим кредитором, оскільки іпотекодержатель ОСОБА_3 , який, за твердженням заявника, перебуває у дружніх відносинах із ОСОБА_2 , у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання набуває право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». 

При цьому матеріалами справи підтверджується відсутність у боржника іншого майна, за рахунок якого могло б бути виконано судове рішення у справі № 759/16052/22. 

Суди попередніх інстанцій не перевірили в повному обсязі доводи позову, не встановили, чи передбачали сторони оспорюваних правочинів реальне настання правових наслідків, а також чи були дії сторін спрямовані на фіктивний перехід нерухомого майна - квартири - у заставу з метою приховування цього майна від можливого звернення стягнення на нього в майбутньому на виконання судового рішення у справі № 759/16052/22. 

Крім того, судами не було перевірено статус відповідачів, зокрема не з`ясовано, чи перебувають вони у родинних, близьких або інших особистих відносинах, а також ступінь їх пов`язаності. 

ОСОБА_3 на момент укладення договору позики був особою пенсійного віку (67 років), що, на переконання заявника, породжує об`єктивні сумніви щодо наявності у нього значної суми грошових коштів - майже півтора мільйона гривень готівкою - на момент підписання договору. 

Заявник також наголошував, що будь-який правочин, учинений боржником у період настання у нього зобов`язань з погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник стає неплатоспроможним, має оцінюватися з точки зору його добросовісності та може набувати ознак фраудаторного правочину, тобто правочину, вчиненого на шкоду кредиторам. 

При цьому факт реального виконання правочину з третьою особою, за яким боржник відчужив майно, сам собою не виключає можливості встановлення обставин, що свідчать про спрямованість такого правочину на уникнення звернення стягнення на майно боржника, а отже, не перешкоджає визнанню його недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. 

Уклавши оспорювані договір позики та договір іпотеки, відповідачі фактично створили переваги одному кредитору перед іншим, що суперечить принципу добросовісності та порушує баланс інтересів сторін цивільних правовідносин. Водночас відомості про наявність у боржника іншого майна, за рахунок якого могло б бути виконано зобов`язання з повернення боргу, у матеріалах справи відсутні. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 08 вересня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Подільського районного суду міста Києва. 

19 вересня 2025 року матеріали справи № 759/13369/23 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

21 грудня 2020 року відповідач ОСОБА_2 склав боргову розписку, якою підтвердив отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 80 000,00 дол. США, що станом на день отримання боргу еквівалентно 2 225 600,00 грн, із зобов`язанням повернути зазначену суму єдиним платежем у строк до 15 серпня 2021 року в повному обсязі. 

05 серпня 2021 року відповідач частково повернув борг у розмірі 2 000,00 дол. США. 

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року у справі № 759/16052/22 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21 грудня 2020 року в розмірі 2 851 680,00 грн, а також судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. 

У межах розгляду справи № 759/16052/22 Святошинський районний суд міста Києва ухвалою від 15 листопада 2022 року з метою забезпечення позову наклав арешт із забороною відчуження на нерухоме майна, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, а саме: квартиру загальною площею 39,6 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 

15 травня 2023 року Святошинський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 759/16052/22 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Фесик М. О. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1. 

24 травня 2023 року приватний виконавець Фесик М. О. винесла постанови про арешт усього рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_2 у межах суми стягнення, а також про арешт грошових коштів боржника, що знаходяться на відкритих рахунках і на рахунках, які будуть відкриті після винесення відповідних постанов. 

Під час перевірки майнового стану боржника шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , однак зазначений об`єкт нерухомості перебуває в іпотеці. 

Договір іпотеки зазначеної квартири було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 17 серпня 2021 року з метою забезпечення виконання договору позики, укладеного між тими самими сторонами 17 серпня 2021 року, за умовами якого позичальник зобов`язався повернути суму боргу до 17 серпня 2023 року. 

28 вересня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 17 серпня 2021 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 

Суд першої інстанції відмовив у прийнятті зустрічного позову, у зв`язку з чим ОСОБА_3 реалізував своє право на судовий захист шляхом звернення із самостійним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). 

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. 

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. 

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. 

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. 

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). 

Згідно зі статтею 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. 

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає у тому, що воно дає змогу задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). 

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. 

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, зокрема, в позасудовому порядку переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. 

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги, зокрема, тим, що відповідачі уклали договір позики та договір іпотеки квартири у період існування у ОСОБА_2 зобов`язання перед позивачем щодо повернення позики за інших договором, а отже, оспорювані правочини є фраудаторними, оскільки мали на меті такий наслідок, як унеможливлення звернення стягнення на це майно у майбутньому, тому можуть бути визнані недійсними на підставі загальних засад цивільного законодавства та зловживання правом. 

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України. 

Так, для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. 

Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). 

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). 

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. 

Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили. 

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. 

Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. 

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі). 

У ЦК України закріплений підхід, за якого можливість оспорити правочин конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. 

Оспорений правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). 

Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. 

Оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов). 

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». 

Про природу фраудаторного правочину 

Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною. 

Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). 

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). 

Конституційний Суд України Рішенням від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнав, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказав, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). 

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). 

Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. 

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. 

Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. 

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц також наголосила, що за змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

Про співвідношення фраудаторного і фіктивного правочинів 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) дійшла висновку про те, що фіктивний правочин і фраудаторний поєднує невідповідність принципу добросовісності, проте не кожен фіктивний правочин є фраудаторним, як і не кожен фраудаторний правочин є фіктивним. 

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Зокрема, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. 

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, зокрема сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. 

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. 

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. 

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. 

У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. 

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. 

Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. 

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. 

Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року справа № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)). 

Приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. 

При цьому недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. 

Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. 

Практика Верховного Суду допускає кваліфікацію фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений усупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). 

Обидві підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. 

Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов). 

Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. 

Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. 

Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. 

Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається. 

Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. 

Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою. 

При цьому слід наголосити, що оспорити такий правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав. 

Також необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорення фраудаторних правочинів. 

Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. 

Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. 

Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. 

Отже, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). 

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25). 

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від свого висновку, сформульованого у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, шляхом його конкретизації, зазначивши, що позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, має право звернутися до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, якщо він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, з посиланням на загальні засади цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та принцип недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). 

Про можливість визнання правочину недійсним як фраудаторного за позовом кредитора, який не був стороною оспорюваного правочину 

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 зробила правовий висновок у розділі «Загальні положення щодо визнання правочину недійсним і способів захисту» (пункти 42-56), зазначивши, що вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. 

Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює прав позивача, то суд може застосувати іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в межах заявлених позовних вимог. 

Також відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.29), визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ЦПК України. 

Проте Верховний Суд звертає увагу на те, що у разі звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору його стороною з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу), реституція застосовується лише між сторонами такого правочину. 

У разі звернення з таким позовом третьої особи (не сторони договору) з метою захисту прав та інтересів кредитора вимога про визнання недійсним фраудаторного правочину є належним та ефективним способом захисту, оскільки кредитор зазвичай зацікавлений у поверненні йому грошових коштів, а не майна, яке в подальшому слід буде відчужувати для отримання цих коштів. 

Велика Палата Верховного Суду у постанові 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) зробила висновок, що за захистом своїх невизнаних, оспорених або порушених прав має насамперед звертатися особа, чиї права не визнаються, оспорюються або порушуються. У цьому випадку такою особою, безумовно, є кредитор - стягувач у виконавчому провадженні. Проте якщо стягувач з певних причин за захистом своїх прав у спосіб оспорення фраудаторного правочину не звертається, то такий позов може пред`явити виконавець, оскільки таке право йому надано законом, а саме частиною четвертою статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Таким чином, право на звернення з позовом про визнання правочину боржника недійсним з підстав фраудаторності належить як виконавцю, так і особі, яка не була стороною цього правочину, проте є кредитором відповідача в іншому зобов`язанні та пред`явила майнову вимогу (зокрема, набула або може набути статусу стягувача у виконавчому провадженні). 

Отже, стягувач самостійно як заінтересована особа, яка заперечує дійсність договору з підстав, установлених законом, має право самостійно звернутися до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України. 

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Відмовляючи в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано керувалися тим, що сам собою факт укладення боржником цивільно-правових правочинів у період існування грошового зобов`язання перед іншим кредитором не свідчить автоматично про фраудаторний характер таких правочинів. Для визнання правочину таким, що вчинений на шкоду кредитору, необхідним є встановлення сукупності обставин, зокрема спрямованості волі сторін на завдання шкоди кредитору та наявності відповідного протиправного умислу на момент укладення правочину. 

Судами встановлено, що оспорювані договір позики та договір іпотеки були укладені 17 серпня 2021 року, тобто до звернення позивача з позовом про стягнення заборгованості, до ухвалення судового рішення у справі та до відкриття виконавчого провадження, а також за відсутності будь-яких обмежень щодо розпорядження спірним майном. За таких обставин висновок судів про відсутність доказів спрямованості дій відповідачів на ухилення від виконання майбутнього судового рішення є обґрунтованим та відповідає вимогам закону. 

Доводи заявника про фіктивність спірних правочинів обґрунтовано відхилені судами, оскільки позивач не довів відсутності у сторін наміру на настання правових наслідків, передбачених договорами. Навпаки, з матеріалів справи вбачається реальність укладених правочинів та вчинення сторонами дій, спрямованих на їх виконання, що виключає можливість їх кваліфікації як фіктивних у розумінні статті 234 ЦК України. 

Обґрунтованими є й висновки судів про те, що надання одному з кредиторів забезпечення виконання зобов`язання шляхом іпотеки саме собою не порушує принцип добросовісності та не свідчить про незаконне створення переваг одному кредитору перед іншим, оскільки така можливість прямо передбачена положеннями статей 572, 575 ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Переважне задоволення вимог іпотекодержателя є наслідком дії закону, а не проявом недобросовісної поведінки боржника. 

Також суди обґрунтовано зазначили, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували пов`язаність сторін оспорюваних правочинів, їхню афілійованість чи узгодженість дій, спрямованих на завдання шкоди кредитору. Доводи касаційної скарги в цій частині ґрунтуються на припущеннях та не спростовують установлених судами фактичних обставин. 

Верховний Суд також звертає увагу на те, що договір позики та договір іпотеки за своєю правовою природою не є правочинами щодо відчуження майна боржника. За змістом статей 1046, 1047 ЦК України договір позики спрямований на виникнення грошового зобов`язання і не передбачає переходу права власності на майно боржника до кредитора. Аналогічно, відповідно до статей 572, 575 ЦК України та Закону України «Про іпотеку», іпотека є способом забезпечення виконання зобов`язання, який полягає у встановленні обтяження нерухомого майна без переходу права власності на нього до іпотекодержателя. 

Отже, укладення договору іпотеки не тягне за собою відчуження предмета іпотеки, а лише створює для кредитора право переважного задоволення його вимог у разі невиконання боржником забезпеченого зобов`язання у порядку, визначеному законом. 

Чинне цивільне законодавство не містить заборони для боржника, який уже має зобов`язання за раніше укладеним договором позики, укладати інші договори позики, у тому числі з одночасним забезпеченням їх виконання іпотекою. Наявність у боржника кількох грошових зобов`язань перед різними кредиторами сама собою не свідчить про протиправність його поведінки та не є підставою для обмеження його цивільної правоздатності чи свободи договору. 

Таким чином, сам собою факт укладення боржником договору позики та договору іпотеки після виникнення іншого грошового зобов`язання не може розцінюватися як відчуження майна чи як порушення прав попереднього кредитора, за відсутності встановлених судом обставин, які б свідчили про спрямованість таких правочинів на унеможливлення або істотне ускладнення виконання відповідного зобов`язання. 

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 

Водночас доводи касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 та у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 24 березня 2020 року у справі № 704/1410/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 29 червня 2022 року у справі № 750/11492/19, від 15 вересня 2022 року у справі № 201/8847/18, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20, від 22 травня 2023 року у справі № 936/721/21, від 02 липня 2025 року у справі № 761/16134/19, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечить висновкам, які викладені у наведених заявником постановах. 

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц). 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Грубська Ксенія Володимирівна, залишити без задоволення. 

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	Є. В. Петров	
		
	А. І. Грушицький	
		
	І. В. Литвиненко