ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 159/7062/19
провадження № 51-186 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
особи щодо якої закрито 
кримінальне провадження ОСОБА_6 
захисника ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненням прокурора Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 , який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017030130001338, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя   АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Турійського районного суду Волинської області від 26 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 25 травня 2023 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року щодо виправданого ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
За результатом нового розгляду ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2025 року прийнято відмову прокурора від підтримання обвинувачення у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 191 КК України. Вирок Турійського районного суду Волинської області від 26 листопада 2021 року щодо виправданого ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого і прокурора від обвинувачення в цьому кримінальному провадженні.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він будучи начальником Ковельського управління водопровідно-каналізаційного господарства «Ковельводоканал» (далі - КУВКГ «Ковельводоканал»), тобто службовою особою в розумінні примітки до ст. 364 КК України, шляхом зловживання своїм службовим становищем, маючи право оперативного управління бюджетними коштами, які виділені із Ковельського міського бюджету, надавши доручення підпорядкованим працівникам на придбання транспортного засобу за завищеною ціною, розтратив грошові кошти у сумі 75 999 грн в інтересах третіх осіб, чим завдав збитки Ковельському місцевому бюджету.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненням прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Стверджує, що дане кримінальне провадження здійснювалось саме у порядку публічного обвинувачення, а не приватного, як вважає суд апеляційної інстанції, тому відмова прокурора від підтримання обвинувачення повинна була б відповідати вимогам кримінального процесуального закону та викладатись у формі постанови, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. Проте матеріали кримінального провадження не містять такого процесуального документа. Крім того, як зазначає прокурор, сам ОСОБА_6 та його захисник заперечували щодо закриття кримінального провадження саме на підставі ч. 7 ст. 1 ст. 284 КПК України. Вказує на практику правозастосування суду касаційної інстанції з цього питання та зазначає, що якщо під час кримінального провадження змінюється процесуальна норма, що регулювала виникнення певних правовідносин, з моменту набрання змінами законної сили застосовується нова редакція цієї норми, а тому з 11 січня 2019 року дане кримінальне провадження втратило статус приватного обвинувачення. 
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 висловила міркування про обґрунтованість доводів поданої касаційної скарги з доповненням та просила її задовольнити, скасувавши ухвалу апеляційного суду та призначивши новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вважали за необхідне касаційну скаргу прокурора з доповненням залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення. - без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
У п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Згідно з положеннями ст. 370 і ч. 2 ст. 418 КПК України ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи касаційної скарги з доповненням сторони обвинувачення зводяться до того, що апеляційний суд безпідставно закрив кримінальне провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки прокурор не відмовлявся від підтримання державного обвинувачення. Крім того, зазначає про неправильне скасування виправдувального вироку та закриття кримінального провадження, яке не передбачено чинним кримінальним процесуальним законом.
Суд погоджується з наведеними аргументами сторони обвинувачення та зазначає про таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 було обвинувачено у вчиненні протягом жовтня - грудня 2016 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, про що до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за № 12017030130001338 від 13 березня 2017 року та розпочато досудове розслідування у формі приватного обвинувачення відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК у редакції, яка діяла до 11 січня 2019 року.
В подальшому, Законом України від 06 грудня 2017 року № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» (далі - Закон № 2227- VIII), який набув чинності 11 січня 2019 року, унесено зміни до КПК України та виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК.
Таким чином, з моменту набуття чинності Законом № 2227-VIII кримінальне провадження № 12017030130001338 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 191 КК України втратило статус кримінального провадження приватного обвинувачення і правило щодо можливості його закриття виключно з підстави відмови потерпілого або його представника від обвинувачення перестало діяти, адже з 11 січня 2019 року з урахуванням вимог ст. 5 КПК України це кримінальне провадження мало здійснюватися за процедурою державного обвинувачення.
Так, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
Правила відмови від підтримання державного обвинувачення встановлено ч. 1 ст. 340 КПК України, в якій зазначено, що якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, після виконання вимог статті 341 цього Кодексу він повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення і викласти мотиви відмови у своїй постанові, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. 
Проте матеріали цього кримінального провадження свідчать, що прокурор у суді апеляційної інстанції не відмовлявся від підтримання державного обвинувачення.
Не містять матеріали кримінального провадження й постанови про таку відмову, як того вимагають приписи ч. 1 ст. 340 КПК.
Крім того, зважаючи на те, що у випадку встановлення обставин, передбачених ст. 284 КПК України, положеннями ст. 417 КПК України передбачено необхідність скасування судом апеляційної інстанції лише обвинувального вироку та закриття кримінального провадження, у якому було постановлено такий вирок, а оскаржуване рішення апеляційного суду про скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження щодо останнього на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України є таким, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно з ч. 1ст. 412 КПКУкраїни є істотними, оскільки перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення, а тому у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України є підставою для скасування такого рішення.
За таких обставин, касаційна скарга з доповненням прокурора підлягає задоволенню частково, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого слід врахувати викладене та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370, 419 КПКУкраїни.
Керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора Волинської обласної прокуратури ОСОБА_8 , який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 10 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3