УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 369/16996/23
провадження № 51-1080ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 12023116380001129 щодо 
ОСОБА_5 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Маріуполь Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 146 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено до покарання: 
за ч. 1 ст. 125 КК - у виді громадських робіт на строк 240 годин; ч. 1 ст. 146 КК - 
у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 задоволено частково; ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_4 50 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він в період часу з 23:30 06 серпня 2023 року по 11:00 07 серпня 2023 року у квартирі 
АДРЕСА_2 , переслідуючи мету незаконного позбавлення волі ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно позбавив останню права на свободу пересування, тобто права вільного та безперешкодного за своїм бажанням переміщатися у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб та 
у будь-який час, що виразилось у тому, що ОСОБА_5 зачинив вхідні двері 
до квартири, в якій перебував разом із ОСОБА_4 , сховав ключі від квартири, чим позбавив ОСОБА_4 можливості вийти з квартири. В подальшому, продовжуючи незаконне позбавлення волі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зв`язав руки та ноги ОСОБА_4 будівельними хомутами, чим унеможливим спроби потерпілої покинути квартиру за вказаною адресою. Приблизно о 09:30 07 серпня 2023 року ОСОБА_5 розрізав хомути та вийшов з квартири у своїх справах, в цей час ОСОБА_4 знайшла ключі, відкрила вхідні двері та втекла з квартири.
Крім того, утримуючи ОСОБА_4 з 23:30 06 серпня 2023 року по 11:00 07 серпня 2023 року у квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи прямий умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , тобто посягаючи на найвищу соціальну цінність - здоров`я людини, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи у ванній кімнаті, схопив ОСОБА_4 за футболку та кинув її у ванну, після чого почав хаотично завдавати удари кулаками рук по тулубу та в обличчя; потім 
ОСОБА_5 схопив ОСОБА_4 спереду за одяг та відвів її на кухню, 
де продовжив завдавати хаотичні удари кулаками рук та ногами по тулубу, ногам, 
в голову, живіт, по стегнам, після чого схопив її за волосся та смикав в різні боки, від чого ОСОБА_4 впала на підлогу; далі ОСОБА_5 завдав ОСОБА_4 один удар кулаком правої руки під ліве око, від якого у потерпілої потекла кров. Своїми протиправними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілій ОСОБА_4 тілесні ушкодження - множинні синці та садна голови, тулуба та кінцівок, 
що відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Київський апеляційний суд ухвалою від 13 листопада 2025 року вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 в частині притягнення за ч. 1 ст. 125 КК скасував; постановив звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, 
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку зі спливом строків давності притягнення 
до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження в цій частині закрив на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК); виключив з резолютивної частини вироку посилання на застосування положень ч. 1 ст. 70 КК. В решті вирок залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Потерпіла ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржений вирок та скасувати оскаржену ухвалу та задовольнити цивільний позов у повному обсязі. У клопотанні, доданому до касаційної скарги, просить поновити їй строк на касаційне оскарження вказаних судових рішень.
Із зазначеними вироком та ухвалою не погоджується в частині вирішення цивільного позову, стверджуючи, що оскаржені рішення є немотивованими, у них відсутній аналіз глибини її моральних переживань, тривалості негативних психологічних наслідків, впливу пережитих подій на її психоемоційний стан, спосіб життя, а також на відчуття особистої безпеки у майбутньому. Зауважує, 
що протиправні дії щодо неї полягали не лише у завданні тілесних ушкоджень, 
а й були поєднані з незаконним позбавленням її волі. Незаконне позбавлення 
волі, як вказує потерпіла, об`єктивно супроводжувалося переживанням, страхом, безпорадністю, приниженням людської гідності, невизначеністю щодо власної безпеки та життя, що значно посилює інтенсивність завданих їй моральних страждань. Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди вважає очевидно неспівмірним характеру та тяжкості кримінального правопорушення, вчиненого щодо неї. Постановлена ухвала, на переконання потерпілої, не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Мотиви суду
Відповідно до правил ч. 2 ст. 426 КПК касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії цього рішення.
Частиною 1 ст. 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причини пропуску цього строку. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
Оскільки потерпіла, як убачається зі змісту клопотання, не мала можливості подати касаційну скаргу в передбачений законом строк з незалежних від неї причин, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження та необхідність його поновлення.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів вважає, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 146 КК, правильність кваліфікації його дій та призначене покарання у касаційній скарзі потерпілої не оспорюються.
Доводи потерпілої щодо неправильного вирішення цивільного позову в частині визначення розміру стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає неспроможними.
Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
За змістом ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно 
від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку 
з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_4 у поданому цивільному позові просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь 200 000 грн 
в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Вказані вимоги потерпіла підтримала в судовому засіданні та пояснила, що протиправними діями обвинуваченого їй завдано моральну шкоду, оскільки він завдав їй фізичного 
болю, заподіявши тілесні ушкодження, спричинив емоційний стрес, негативні переживанння та психологічне виснаження.
Місцевий суд, вирішуючи питання про заявлений потерпілою у справі цивільний позов, з урахуванням показань ОСОБА_4 та висновку судово-психіатричного експерта № 441 від 20 вересня 2023 року вказав на доведеність того факту, 
що обвинувачений завдав потерпілій моральну шкоду, а тому задовольнив позовні вимоги потерпілої, проте частково - в сумі 50 000 грн, що визнав достатньою фінансовою відповідальністю ОСОБА_5 в межах доведеного обвинувачення та його обставин.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 
за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін в частині вирішення цивільного позову, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
Як вказала колегія суддів, розмір відшкодування моральної шкоди було визначено відповідно до вимог закону та з урахуванням обставин справи, наданих доказів та наслідків вчиненого злочину, вирок суду в цій частині належно вмотивований, 
а визначений судом розмір моральної шкоди, заподіяної потерпілій, на думку колегії суддів, відповідає вимогам розумності та справедливості, є адекватним ступеню моральних страждань потерпілої, а тому вважати його необґрунтовано заниженим підстав немає. 
Крім того, як зазначив суд, доводів, які б заслуговували на увагу щодо необхідності збільшення розміру завданої потерпілій моральної шкоди, в апеляційній скарзі 
не наведено.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 
419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Доводи потерпілої у касаційній скарзі попри їх сукупність та зміст 
не спростовують правильності визначення судами розміру стягнення на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями.
Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржених судових 
рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність 
в частині вирішення цивільного позову. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі потерпілої не наведено. 
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Клопотання потерпілої ОСОБА_4 задовольнити.
Поновити потерпілій ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року та ухвали Київського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Відмовити потерпілій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження 
за її касаційною скаргою на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 березня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду 
від 13 листопада 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3