УХВАЛА

30 березня 2026 року 
м. Київ
справа №520/3028/25
адміністративне провадження № К/990/9107/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Желєзного І.В.,  Жука А.В., 
перевіривши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військовий інститут танкових військ "Харківський політехнічний інститут" про визнання протиправним та скасування наказу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військовий інститут танкових військ "Харківський політехнічний інститут", в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 25.12.2023 за №360 в частині притягнення до повної матеріальної та дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та в частині невиплати премії за грудень 2023 ОСОБА_1 .
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026, позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №360 від 25.12.2023, яким, відповідно до пункту 1 частини першої статті 6 Закон України від 03.10.2019 №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-IX, дії командира роти охорони військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 визнано протиправним та притягнуто до повної матеріальної відповідальності за нанесення шкоди державі (здійснення надлишкових виплат грошових коштів) на загальну суму 354 143 грн 38 коп.
В решті задоволення позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 16.02.2026 військова частина НОМЕР_1 через підсистему «Електронний суд» подала касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26.02.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)
27.02.2026 військова частина НОМЕР_1 через підсистему «Електронний суд» вдруге подала касаційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25.
Ухвалою Верховного Суду від 09.03.2026 клопотання військової частини НОМЕР_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25 задоволено, визнано причини пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновлено процесуальний строк. Зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання касаційної скарги в новій редакції з доказами надсилання її копії іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Скаржнику роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційну скаргу буде повернуто.
18.03.2026 до Верховного Суду від скаржника надійшла касаційна скарга в новій редакції.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши касаційну скаргу в новій редакції, Верховний Суд дійшов висновку, що вона не усуває недоліків попередньо поданої касаційної скарги.
Верховний Суд повторно звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги у новій редакції установлено таке.
Так, в уточненій касаційній скарзі військова частина повторно покликається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України (щодо відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.11.2024 у справі №120/359/24), а також на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, вказуючи на відсутності висновків щодо: частини четвертої статті 246 КАС України, підпункту в пункту 3 частини першої статті 322 КАС України, частини другої статті 3 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", частин 2, 5 статті 8 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України.
Щодо покликання скаржника на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд зазначає таке.
Відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (п.45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).
Тобто, у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
У цьому контексті слід зауважити, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
Разом з цим, скаржник не обґрунтовує існування наведених вище обставин, які мали б спонукати до зміни позиції Верховного Суду, натомість порушує питання про відступ від сталої, послідовної та неодноразово повторюваної практики Верховного Суду, мотивуючи це потребою забезпечення власне єдності та сталості судової практики, що, вочевидь, суперечить декларованій скаржником меті та свідчить суто про незгоду з позицією Верховного Суду.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 2 частини четвертої статі 328 КАС України.
Щодо покликання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд зазначає, що скаржником у новій редакції касаційної скарги повторно вказано загальні норми права (частина четверта статті 246, підпункт в пункту 3 частини першої статті 322, пункт 1 частини третьої статті 134 КАС України), що унеможливлює сформування висновків щодо питання їх застосування у подібних правовідносинах.
Повторно покликаючись на відсутність висновків щодо застосування частини другої статті 3 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", скаржник зазначає, що указаний висновок при подальшому правозастосуванні дозволить чітко визначати критерії наявності умов для притягнення до матеріальної відповідальності відповідно до вказаної норми права. На переконання скаржника, відсутність висновку суду касаційної інстанції з цього питання дозволяє судам першої та апеляційної інстанції не враховувати доводи та докази сторони справи з цього питання без будь-якого правового обґрунтування та свавільно трактувати норми чинного законодавства.
Повторно покликаючись на відсутність висновків щодо застосування частин 2, 5 статті 8 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі", скаржник зазначає, що ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції мотивів відхилення аргументів військової частини НОМЕР_1 не навели. На думку скаржника, відсутність висновку суду касаційної інстанції дозволяє судам першої та апеляційної інстанції не враховувати доводи та докази сторони справи з цього питання без будь-якого правового обґрунтування та свавільно трактувати норми чинного законодавства, тому у даному випадку необхідний висновок Верховного Суду щодо питань застосування вказаної норми права. Також з урахуванням відсутності можливості касаційного оскарження за певними категоріями справ відсутність висновку суду касаційної інстанції унеможливлює правильне правозастосування висновків судів першої та апеляційної інстанції, щодо конкретних обставин справи та аргументів сторін.
Варто зауважити, що вищенаведені доводи скаржника щодо відсутності висновків Верховного Суду з питань застосування зазначених правових норм та, відповідно, потреби у таких висновках не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосуванням судами, натомість, по своїй суті, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи.
Проте до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто суб`єктом перегляду судом касаційної інстанції є тільки питання застосування права.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судових рішень, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно із частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, так само, як і визначити норму права, яку, на думку скаржника, застосовано судами без врахування висновків Верховного Суду та / або висновок щодо застосування якої відсутній. Такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України).
З огляду на зазначене та враховуючи, що касаційна скарга в новій редакції не містить належним чином викладених підстав касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд доходить висновку, що скаржником не усунуто недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду від 09.03.2026.
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Levages Prestations Services проти Франції" від 23.10.1996, заява №21920/93; "Brualla Gomes de la Torre проти Іспанії" від 19.12.1997, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до суду касаційної інстанції не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане винятково особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
За таких обставин касаційну скаргу слід повернути особі, яка її подала. 
Керуючись статтями 169, 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25 - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

Судді 	Ж.М. Мельник-Томенко 	
	І.В. Желєзний   А.В. Жук