ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2026 року
м. Київ

справа № 279/2337/23
провадження № 61-13683св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

судді-доповідача - Сердюка В. В., 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: держава Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, в особі Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, в особі Дніпровського районного суду міста Києва,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2023 року у складі судді Волкової Н. Я. та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у складі колегії суддів Павицької Т. М., Галацевич О. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, в особі Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, в особі Дніпровського районного суду міста Киева, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -держава Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Позов мотивовано тим, що 27 липня 2017 року суддею Дніпровського районного суду міста Києва в межах кримінального провадження № 42017110350000009 
від 11 січня 2017 року, відкритого за частиною третьою статті 368 КК України, постановлено ухвалу у справі № 755/8108/17, якою задоволено клопотання прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України про арешт майна та накладено арешт на майно позивача а саме 
1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження майна, та інше майно, яке належить   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак вказана квартира ніколи не належала та не належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Накладенням арешту та іншими діями в межах кримінального провадження позивачу заподіяно моральну шкоду.

Досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні здійснювалося слідчими військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України, процесуальне керівництво здійснювалося військовою прокуратурою Київського гарнізону Центрального регіону України, а судовий розгляд Дніпровським районним судом міста Києва. Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони входить до структури Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, яка є правонаступником військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Квартира, на яку було накладено арешт, придбана позивачем ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно із дружиною ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач не був присутній під час розгляду клопотання про накладення арешту на його квартиру в суді у зв`язку з тим, що його не повідомили про час та місце його розгляду, тим самим був позбавлений права та можливості висловити свою позицію з приводу вилучення належного йому з дружиною майна та його арешту. Суд, розглядаючи клопотання прокурора, не пересвідчився, кому належить квартира, в результаті чого порушено його права. ОСОБА_1 не має відношення до кримінального провадження № 42017110350000009 від 11 січня 2017 року та ніколи не мав.

У результаті протиправних дій прокуратури та суду накладено арешт на майно 
ОСОБА_1 з 27 листопада 2017 року і дотепер, він більш ніж 5 років 4 місяці не може розпоряджатися своєю власністю.

Після того, як йому стало відомо про незаконне накладення арешту на його майно, він звернувся з відповідним клопотанням до Дніпровського районного суду міста Києва про його скасування, однак арешт скасовано не було. Серед іншого, він неодноразово намагався продати квартиру, однак із накладенням арешту не взмозі цього зробити, у зв`язку з чим втратив вигоду для себе.

Наведені обставини призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших зазначених негативних наслідків морального характеру. Позивачу заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконного накладення арешту на майно. Всі перераховані втрати немайнового характеру мали місце, накладення арешту на його майно завдали непоправної шкоди престижу та діловій репутації як людини і громадянину, що спровокувало нервові переживання.

Вважав, що адекватним розміром відшкодування моральної шкоди може бути розмір не менше 1 500 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області рішенням від 29 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, на користь ОСОБА_1 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним накладенням арешту на майно. В решті позовних вимог відмовив. Судові витрати відніс на рахунок держави.

Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягуючи моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн, керувався тим, що арешт накладено на майно позивача як особи, яка не мала будь-якого відношення до кримінального провадження № 42017110350000009 від 11 січня 2017 року, не мала в ньому статусу будь-якого з учасників, а тому факт незаконності накладення арешту на його майно доведення не вимагає. Суд дійшов переконання, що безпідставним накладенням арешту на майно, безпосередньо на житло позивача, йому заподіяна моральна шкода, яку, враховуючи тривалість порушення (майже 18 місяців), відсутність ефективного механізму припинення порушенння і глибину моральних страждань суд оцінив у 100 000,00 грн, які підлягають відшкодуванню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , держава в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону та Дніпровського районного суду міста Києва оскаржили його в апеляційному порядку.

Житомирський апеляційний суд постановою від 05 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, а апеляційні скарги держави в особі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону та Дніпровського районного суду міста Києва задовольнив.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення про відмову у позові. Компенсував за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Центрального регіону та Дніпровському районному суду міста Києва судові витрати в розмірі 1 610,40 грн. кожному.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять і позивач не надав доказів на підтвердження незаконності накладення арешту на майно, а саме на 1/2 квартири ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року. Відсутність у матеріалах справи доказів незаконності накладення арешту на майно ОСОБА_1 виключає можливість задоволення позову про відшкодування шкоди. Ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року про накладення арешту на 1/2 квартири не є достатньою підставою для відшкодування шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України. Позивач надав докази, а саме клопотання про скасування арешту з майна у порядку частини першої статті 174 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року, що свідчить про реалізацію ним процесуальних прав, визначених КПК України. Апеляційний суд вважав, що за наслідками розгляду спору не встановлено підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди за результатами слідчих дій у рамках досудового розслідування кримінального провадження ЄРДР № 42017110350000009 від 11 січня 2017 року, а саме накладення арешту на майно за ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

16 вересня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у вказаній справі, уточнивши вимоги якої та посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2023 року в частині відмови в позові щодо стягнення 1 400 000,00 грн та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року у повному обсязі й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року 
у справі № 236/893/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, 
від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20, у постановах Верховного Суду 
від 11 вересня 2019 року у справі № 361/8742/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, від 03 березня 2021 року 
у справі № 638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявник указує, що апеляційний суд помилково зазначив про те, що наявність 
у матеріалах справи ухвали Дніпровського районного суду міста Києва 
від 27 листопада 2017 року не є достатньою підставою для відшкодування шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України, оскільки у справі наявні докази незаконного накладення арешту на 1/2 квартири, належної ОСОБА_1 як співвласнику, тому він не зміг розпорядитися належною йому та його дружині на праві власності квартирою на власний розсуд. 

Зазначає, що йому заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконного накладення арешту на майно, що згідно із статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000,00 грн.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 та постанови Верховного Суду від 10 лютого 2023 року у справі № 260/576/19 помилковим є стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, тому судові рішення в цій частині підлягають зміні.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 08 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У січні 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 19 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 22 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено такий склад колегії суддів: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Калараш А. А., Карпенко С. О., Фаловська І. М.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 26 січня 2026 року у зв`язку з перебуванням суддів Карпенко С. О. та Фаловської І. М. у відпустці визначено такий склад колегії суддів для розгляду цієї справи: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Ігнатенко В. М., Калараш А. А., Петров Є. В.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзивах на касаційну скаргу Дніпровський районний суд міста Києва, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону, Київська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року в справі № 755/8108/17 (провадження № 1кп/755/693/17) задоволено клопотання прокурора Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону та накладено арешт на 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як на майно підозрюваного у кримінальному провадженні № 42017110350000009 від 11 січня 2017 року за частиною третьою статті 368 КК України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Арешт накладено у формі заборони відчуження майна (том 1, а. с. 30, 31).

Фактично одна частина вказаної квартири (1/2) з 17 вересня 2013 року належить позивачеві ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а інша - його дружині 
ОСОБА_2 (1/2) відповідно до договору купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року, укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 24). Наведене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 1, а. с. 22, 23). 

Про накладення арешту на належне йому майно позивач дізнався у грудні 2021 року, після чого у січні 2022 року та листопаді 2022 року звертався з клопотаннями до Дніпровського районного суду міста Києва про скасування накладеного арешту.

Дніпровський районний суд міста Києва ухвалами від 17 січня 2022 року та від 09 грудня 2022 року у справі № 755/8108/17 відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його клопотань із посиланням на те, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року накладений арешт скасовано. 

Станом на час розгляду справи вирок не набрав законної сили (відомості з сайту «Судова влада України» станом на 06 липня 2023 року), накладений арешт зберігає свою силу.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Саме суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості звернутися з відповідною заявою до компетентного суду.

Судовий захист є одним з найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, діючи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 
від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ 
від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції», заява № 23805/94).

Разом із тим, при зверненні до практики ЄСПЛ (рішення від 19 лютого 2009 року 
у справі «Марченко проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; повинно йтися про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру, щоб спір був дійсним та серйозним і щоб предмет провадження напряму стосувався відповідного права цивільного характеру.

З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що 27 липня 2017 року слідчим суддею Дніпровського районного суду міста Києва в межах кримінального провадження № 42017110350000009 від 11 січня 2017 року, відкритого за частиною третьою статті 368 КК України, постановлено ухвалу у справі № 755/8108/17, якою задоволено клопотання прокурора Військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України про арешт майна та накладено арешт на майно, а саме 1/2 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження майна, та інше майно, яке належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак вказана квартира ніколи не належала та не належить зазначеній особі. Накладенням арешту у межах кримінального провадження та неможливістю відчуження квартири позивачу заподіяно моральну шкоду.

ОСОБА_1 зазначав, що квартира, на 1/2 якої накладено арешт, придбана ним, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно із дружиною ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 17 вересня 2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач не був присутній під час розгляду клопотання про накладення арешту на його квартиру в суді у зв`язку з тим, що його не повідомили про час та місце його розгляду, тим самим був позбавлений права та можливості висловити свою позицію з приводу вилучення належного йому з дружиною майна та його арешту. 

Суд, розглядаючи вказане вище клопотання прокурора, не пересвідчився, кому належить квартира, в результаті чого порушив його права, оскільки ОСОБА_1 не має відношення до кримінального провадження № 42017110350000009 від 11 січня 2017 року та ніколи не мав. У результаті протиправних дій прокуратури та суду накладено арешт на майно ОСОБА_1 з 27 листопада 2017 року дотепер і позивач більш ніж 5 років 4 місяці не може розпоряджатися своєю власністю.

Позивач зазначав, що квартира, на 1/2 якої накладено арешт, належить йому ОСОБА_1 та його дружині ОСОБА_2 на праві власності у рівних частинах по 1/2 кожному, що підтверджено інформацією з державних реєстрів, тому, на його думку, відповідачі порушили його право власності, що заподіяло йому моральну шкоду, за відшкодуванням якої він звернувся до суду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Ця норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально- правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил КПК України.
Частиною п`ятою статті 171 КПК України визначено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно з частиною першою статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України).

Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України).

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України, згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією 
і міжнародними договорами України, та статті 13 Конвенції, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Разом із тим, чинним ЦПК України не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

У разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. Вказаний порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі 
№ 202/5044/17 (провадження № 14-119цс18), від 15 травня 2018 року у справі 
№ 335/12096/15-ц (провадження № 14-115цс18), від 23 травня 2018 року у справі 
№ 569/4374/16-ц (провадження № 14-159цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц (провадження № 14-387цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/1 б-ц (провадження № 14-366цс18), від 12 грудня 2018 року у справі 
№ 640/17552/16-ц провадження № 14-418цс18) та від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18 (провадження № 14-559цс18), а також у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 757/46795/16-ц (провадження № 61-32157св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 461/7665/16-ц (провадження № 61-46479св18).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, повно 
і всебічно встановивши обставини справи, оцінивши надані докази щодо їх належності, допустимості і достатності, керувався тим, що в ході розгляду справи позивач надав докази, а саме клопотання про скасування арешту з майна, з яким він звертався до суду у порядку частини першої статті 174 КПК України, та ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року, що свідчить про реалізацію ним процесуальних прав, визначених КПК України.

За таких обставин апеляційний суд не встановив підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у порядку цивільного судочинства внаслідок проведених у рамках досудового розслідування кримінального провадження 
№ 42017110350000009 від 11 січня 2017 року слідчих дій, а саме накладення арешту на майно позивача ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року.

З таким висновком апеляційного суду колегія суддів погоджується.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що у цій справі позивач не надав достатньо доказів для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 1176 ЦК України, є безпідставними з огляду на таке.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, долучив до позовної заяви клопотання у порядку частини першої статті 174 КПК України про скасування арешту на 1/2 квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року (т. 1, а. с. 38-40).

Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 09 грудня 2022 року відмовив у задоволенні зазначеного клопотання ОСОБА_1 з тих підстав, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, вирішено долю речових доказів та знято арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року, а саме 1/2 цієї квартири за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 41). Матеріали справи не містять доказів оскарження ОСОБА_1 ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 09 грудня 2022 року.

Крім того, за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень, яка 
є у вільному доступі, відомо, що Київський апеляційний суд ухвалою від 04 грудня 2024 року скасував арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року у справі № 755/8108/17, на 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Щодо доводів касаційної скарги про те, що накладеним арештом порушено право власності позивача як співвласника нерухомого майна, оскільки він не може відчужити належну йому та його дружині квартиру, колегія суддів звертає увагу на таке.
Обґрунтовуючи свої вимоги, у позовній заяві ОСОБА_1 указував, що він більше 5 років і 4 місяців (на час подання позову) не може розпоряджатися своєю власністю, а саме квартирою, на 1/2 якої ухвалою суду накладено арешт шляхом заборони відчуження цього майна. Позивач зазначав, що він неодноразово намагався відчужити належну йому та його дружині квартиру, однак накладення арешту унеможливило розпорядження квартирою її власниками. Таким чином, на думку позивача, він втратив вигоду для себе, оцінивши її у розмірі 1 500 000,00 грн як моральну шкоду (том 1, а. с. 13). 

Разом із тим, матеріали справи, зокрема, позовна заява, клопотання про скасування арешту від 06 листопада 2022 року, не містять доказів того, що ОСОБА_1 мав намір відчужити належне йому та його дружині нерухоме майно, на частину якого накладено арешт. Підтвердження таких обставин належними та допустимими доказами, на які посилався позивач у позовній заяві, у матеріалах справи відсутні, а лише зазначення про це у позові не свідчить про належне обґрунтування позовних вимог у цій частині. 

У відзивах на позовну заяву Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону (том 1, а. с. 51-59), Дніпровський районний суд міста Києва (том 1, а. с. 121-127) вказували, що у тексті позовної заяви ОСОБА_1 не вказав, якими саме незаконними діями відповідачів позивачу заподіяно моральну шкоду, а посилання позивача на завдання йому такої шкоди не мають належного підтвердження, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачеві.

Колегія суддів звертає вагу, що матеріали справи не містять відповіді ОСОБА_1 на відзиви на позовну заяву Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону та Дніпровського районного суду міста Києва. 

Крім того, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки імперативний обов`язок компенсації такої шкоди законодавчо не встановлений. Реалізація права на відшкодування моральної шкоди та визначення її розміру підлягає доведенню у порядку, передбаченому ЦПК України, належними та допустимими доказами. 

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок вчинення відповідних слідчих дій, проведених органом досудового розслідування, та дій суду щодо накладення арешту шляхом заборони відчуження нерухомого майна - 1/2 квартири, співвласником якої є позивач.

Доводи касаційної скарги про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі у розмірі 1 500 000,00 грн та про помилковість зазначення про стягнення відповідних сум за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України та зміни судового рішення суду першої інстанції колегія суддів залишає без уваги, оскільки такі доводи не впливають на правильність та обґрунтованість постанови апеляційного суду, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року 
у справі № 236/893/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, 
від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20, у постановах Верховного Суду 
від 11 вересня 2019 року у справі № 361/8742/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, від 03 березня 2021 року 
у справі № 638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, колегія суддів не бере до уваги з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі 
№ 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що ОСОБА_1 просив стягнути з рахунку Державного бюджету України, розміщеного в ДКС України, на відшкодування майнової шкоди та на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, а саме незаконним засудженням. Разом із тим, у справі, яка переглядається, підставою позову не було незаконне засудження позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі 
№ 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) зазначено, що суди визначили мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме станом на 2017 рік. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Отже, оскаржувані судові рішення щодо стягнення 19 200,00 грн на відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі 
№ 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебування позивача під слідством, а також в умовах ізоляції тривалий термін часу порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості, чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за статтею 1167 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з урахуванням обставин справи, характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач.

Водночас у справі, яка переглядається, позивач під слідством і судом не перебував, тому обставини у справах № 236/893/17, № 752/17832/14-ц та у справі, що розглядається, є різними, а правовідносини не є подібними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі 
№ 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21) розглядалося питання щодо процесуальної форми звернення потерпілої особи за відшкодуванням моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц (провадження № 61-16027св19) розглядався спір за позовом ОСОБА_1 до ГУ МВС України у Рівненській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17 (провадження № 61-2934св18), суд касаційної інстанції, змінюючи рішення апеляційного суду, враховував положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно з якою при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити із розміру мінімальної заробітної плати у сумі 3 200,00 грн.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17 (провадження № 61-8587св19) суди встановили, що 22 грудня 2011 року слідчим прокуратури накладено арешт на все майно ОСОБА_1. У цій справі арешт на майно накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення ОСОБА_1 на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, тобто у порядку цивільного судочинства.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20) вказано, що вирішуючи спір, суди виходили із того, що до позивача застосовано цілодобовий домашній арешт строком на два місяці, надалі строк дії домашнього арешту продовжено на два місяці в межах строку досудового розслідування, його відсторонено від посади строком на два місяці, накладено арешт на його майно. Внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та суду позивачу завдано моральних втрат, що призвело до зменшення його авторитету як працівника органів внутрішніх справ, приниження його честі, гідності та ділової репутації, обмеження його соціальної та професійної активності. Розмір відшкодування моральної шкоди із урахуванням засад розумності та справедливості визначено в 250 000,00 грн. Водночас суди, визначаючи розмір моральної шкоди, не зазначали в судових рішеннях про накладення арешту на майно позивача.

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20) позивач просив відшкодувати йому моральну шкоду шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, завдану незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності у виді адміністративного арешту. Разом із тим, у справі, яка переглядається, позивач не притягався до адміністративної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21 (провадження № 61-20656св21) питання щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного накладення арешту на майно позивача не вирішувалося.

Таким чином, порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами і предметами позовів, що вказує на відмінність їх правового регулювання та норм, відповідно до яких вирішується спір. Тому посилання на висновки, викладені у зазначених вище постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, є нерелевантними.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, у неподібних правовідносинах чи у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 361/8742/15-ц (провадження № 61-29739св18) та від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц (провадження № 61-9875св20) правовий висновок не сформовано, оскільки судові рішення скасовано, а справи передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За наведених обставин доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції помилково застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у наведених вище постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, що було підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися під час касаційного перегляду справи. 

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не містить доводів за пунктами 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК Україна і колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі вимог касаційної скарги, передбаченого частиною третьою статтею 400 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскарженими судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №, § 2).

Виходячи з наведеного, касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції в нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанова суду апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 червня 2023 року у нескасованій частині та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді А. І. Грушицький

В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

Є. В. Петров