ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 405/282/23 
провадження № 61-6024св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Кіровоградська обласна військова адміністрація, Департамент патрульної поліції, Державна казначейська служба України,
третя особа - Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у складі судді Драного В. В. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року у складі колегії суддів: Дьомича Л. М. Дуковського О. Л., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кіровоградської обласної військової адміністрації (далі - Кіровоградської ОВА), Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, третя особа - Військова частина НОМЕР_1 (далі - в/ч НОМЕР_1 ), про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовну заяву мотивував тим, що 28 вересня 2019 року він придбав в кредит автомобіль Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 . Відповідно до кредитного договору від 04 жовтня 2019 року № 27206/2019 він зобов`язався до 03 жовтня 2026 року вносити щомісячно кошти Банку відповідно до графіка погашення кредиту на загальну суму 570 504,70 грн. Зазначив, що такі зобов`язання за договором він виконує. Стверджував, що він також оплатив антикорозійну обробку автомобіля в сумі 1 987,20 грн, обслуговування автомобіля на загальну суму 34 089,88 грн, страхування автомобіля на суму 90 517,14 грн. Всього його витрати на вказаний автомобіль склали 797 098,92 грн.

Вказав на те, що 23 березня 2022 року в м. Кропивницький до нього підійшли поліцейські патрульної поліції і встановивши, що він є власником вказаного автомобіля, незаконно застосували до нього фізичну силу, посадили в поліцейський автомобіль і, повідомили, що везуть до медичного закладу на освідування. Після освідування поліцейські забрали в нього автомобіль разом з документами на його транспортний засіб. На його неодноразові звернення до Управління патрульної поліції в Кіровоградській області (далі - УПП в Кіровоградській області) про повернення йому автомобіля, отримував відмову. При цьому його автомобіль до спеціального майданчика для зберігання не передавався, а згідно з листом УПП в Кіровоградській області був конфіскований і за погодження Кіровоградської ОВА примусово відчужений до в/ч НОМЕР_1 . Водночас Кіровоградська ОВА своїм листом повідомила, що погодження на відчуження належного позивачу автомобіля не надавалося.

Також вказав на те, що відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2022 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) відносно нього закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Стверджував, що поліцейські патрульної поліції незаконного затримали та вилучили належний йому автомобіль та свідоцтво про реєстрацію цього транспортного засобу; перегнали автомобіль у невідомому напрямку і конфіскували його, а також незаконно намагалися притягнути його до адміністративної відповідальності.

Посилаючись на статті 1166, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України № 266/94), наголосив, що наведені незаконні ді поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції завдали йому майнової та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

При цьому належним розміром грошового відшкодування моральної шкоди за незаконний обшук, затримання і притягнення до адміністративної відповідальності вважав суму 50 000,00 грн та 50 000,00 грн - за незаконне вилучення і конфіскацію належного йому автомобіля. Також повідомив, що на професійну правничу допомогу адвоката він витратив 20 000,00 грн.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України на його користь 797 098,92 грн на відшкодування майнової шкоди та 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Також просив суд стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що примусове відчуження автомобіля в умовах воєнного стану за своєю суттю не є адміністративним стягненням чи кримінальним покаранням та не є видом конфіскації майна, які застосовуються виключно за відповідними постановою чи вироком суду. Так само провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке здійснювали поліцейські УПП в Кіровоградській області стосовно позивача, не є видом досудового розслідування або оперативно-розшуковою діяльністю, які здійснюються лише в рамках кримінального провадження. Тому норми Закону України № 266/94 не поширюються на спірні правовідносини, оскільки незаконне примусове відчуження автомобіля в умовах воєнного стану не передбачено статтею 1 цього Закону як підстава для відшкодування шкоди у встановленому ним порядку. 

Водночас, посилаючись на норми Закону України від 17 травня 2012 року № 4765-VI «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» (далі - Закон України № 4765), суд першої інстанції зауважив, що позивачем до участі у справі не було залучено орган військового командування в/ч НОМЕР_1 , який своїм наказом здійснив безпосереднє примусове відчуження автомобіля позивача. До початку першого судового засідання та в ході розгляду справи по суті позивач клопотань про залучення співвідповідачів не подавав. На думку суду, вирішувати спір та досліджувати доводи сторін по суті заявлених позовних вимог без належного визначення складу учасників є недоцільним, оскільки це не призведе до належного захисту порушеного права. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що через неналежний склад відповідачів у цьому спорі, а саме незалучення в/ч НОМЕР_1 як співвідповідача, у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди слід відмовити.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, у червні 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. 

До відкриття провадження у справі позивач ОСОБА_1 до Кропивницького апеляційного суду подав заяву про зміну апеляційної скарги, відповідно до якої він остаточно просив апеляційний суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у цій справі і ухвалити нове рішення, яким стягнути з єдиного казначейського рахунку Державного казначейства України на його користь 226 596,38 грн на відшкодування майнової шкоди та 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 

В обґрунтування змін до апеляційної скарги позивач зазначив, що після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а саме 07 червня 2024 року, командир в/ч НОМЕР_1 повернув належний йому автомобіль за умови написання розписки про відсутність претензій до військової частини. Вказував, що у зв`язку з частковим відшкодуванням шкоди шляхом повернення автомобіля у пошкодженому стані, розмір заподіяної шкоди зменшується до 226 596,38 грн.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 у відповідній частині відмовлено.

Приймаючи вказану постанову, апеляційний суд виходив із того, що:

- патрульна поліція не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування, тому норми Закону України № 266/94-ВР та норми статті 1176 ЦК України до правовідносин за участю патрульної поліції не застосовуються;

- відшкодування шкоди у таких випадках, як примусове відчуження майна під час воєнного стану або дії поліції, що не підпадають під спеціальні норми, відбувається на загальних підставах, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України;

- примусове відчуження автомобіля позивача відбулося на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 березня 2022 року № 42 та Закону України № 4765, що не є конфіскацією майна в розумінні КУпАП України;

- позивачем не було надано суду належних доказів протиправності поведінки Департаменту патрульної поліції у частині вилучення та конфіскації його автомобіля, оскільки фактично було здійснено тимчасове затримання транспортного засобу з дотриманням встановленого порядку, а саме відчуження здійснила в/ч НОМЕР_1 ; 

- висновок суду першої інстанції про неналежний суб`єктний склад відповідачів у цій справі щодо вимог про відшкодування майнової шкоди, в частині незалучення до участі у справі як співвідповідача в/ч НОМЕР_1 , є правильним;

- вимоги позивача про стягнення відшкодування моральної шкоди з підстав його незаконного обшуку та притягнення до адміністративної відповідальності (складання протоколу) є необґрунтованими;

- водночас факт затримання позивача та доставлення його в кайданках до медзакладу є таким, що не відповідає вимогам закону та має ознаки свавільності дій працівників патрульної поліції, що підтверджується відеозаписом, на якому відсутній факт керування ним автомобілем у стані сп`яніння, а отже є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди;

- виходячи із засад розумності та справедливості достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди позивачу за незаконне затримання є 25 000,00 грн.

Додатковою постановою Кропивницького апеляційного суду від 14 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник, про ухвалення додаткового судового рішення у справі задоволено. У порядку розподілу судових витрат стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції 558,00 грн та у суді апеляційної інстанції - 2 500,00 грн.

Вказана додаткова постанова мотивована тим, що оскільки постановою апеляційного суду від 31 березня 2025 року у цій справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката у судах першої та апеляційної інстанцій мають бути відшкодовані шляхом їх стягнення з Державного бюджету України пропорційно задоволеним вимогам позову та апеляційної скарги.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19, від 02 жовтня 2019 року у справі № 740/2921/16-ц, від 15 березня 2019 року у справі № 216/2150/17 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема щодо встановлення всіх обставин справи та дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що акт огляду та тимчасового затримання спірного транспортного засобу є сфальсифікованим; транспортний засіб не був доставлений до спеціального майданчика; 

- не врахували, що працівник патрульної поліції, незаконно керуючи спірним транспортним засобом, здійснив його угон від місця стоянки; працівники поліції незаконного зберігали цей транспортний засіб та передали його стороннім особам;

- не звернули увагу на те, що конфіскація майна у воєнний час може здійснюватися лише за визначеною законом процедурою та на підставі часткових нарядів голови місцевої державної адміністрації, натомість наказ командира військової частини про відчуження майна є нікчемним;

- не врахували, що положеннями Закону України № 266/94-ВР визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку, закриття справи про адміністративне правопорушення;

- не надали належної оцінки тому, що незаконне затримання і особистий обшук заявника, незаконне вилучення його майна, незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, незаконна конфіскація його автомобіля, страждання, викликані незаконними діями щодо заявника, грубе відношення до нього з боку працівників поліції завдали йому моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають додаткових зусиль для організації свого життя;

- не звернули увагу на те, що належним розміром грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди є 100 000,00 грн;

- не врахували, що спірний транспортний засіб було йому повернуто командиром в/ч НОМЕР_1 з пошкодженнями на загальну суму 226 596,38 грн;

- проігнорували, що повернення спірного транспортного засобу командиром в/ч НОМЕР_1 заявнику є фактичним визнанням відповідачами позовних вимог про відшкодування майнової шкоди;

- не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявника тощо.

Крім того, у касаційній скарзі заявник виклав клопотання про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року і постанови Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року, а також зазначив попередній розрахунок його витрат на правову допомогу складає 10 000,00 грн.

У травні 2025 року Департамент патрульної поліції через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Також у травні 2025 року Департамент патрульної поліції через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду додаткові пояснення.

У червні 2025 року Кіровоградська обласна державна адміністрація через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просила суд касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року у справі № 405/282/23 залишити без задоволення.
Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березні 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 31 березні 2025 року; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2., на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березні 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Подільського районного суду міста Кропивницького матеріали справи № 405/282/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У червні 2025 року матеріали справи № 405/282/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2026 року справу № 405/282/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.  

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 вересня 2019 року ОСОБА_1 придбав в кредит автомобіль Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 , 2019 року випуску, колір сірий, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу від 28 вересня 2019 року № КИ-0001951, кредитним договором від 04 жовтня 2019 року № 27206/2019, укладеним з Акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк»), договором застави цього автомобіля від 04 жовтня 2019 року, укладеним з АТ «Кредобанк» та копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

23 березня 2022 року поліцейським УПП в Кіровоградській області ДПП складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 056009 за частиною першою статті 130 КУпАП, згідно з яким 23 березня 2022 року о 17 год 15 хв в м. Кропивницькому на вул. Криничуватій, 17 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння, огляд якого проводився відповідно до встановленого законодавством порядку в Комунальному некомерційному підприємстві «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер Кіровоградської обласної ради» та підтверджується висновком від 23 березня 2022 року № 100. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням спеціального технічного засобу «Drager Alcotest» на місці зупинки ОСОБА_1 відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений. 

23 березня 2022 року о 18 год 00 хв поліцейський взводу № 2 роти № 2 батальйону УПП в Кіровоградській області Геращенко М. М. у присутності двох свідків склав акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 . Відповідно до цього акта поліцейський здійснив огляд та тимчасове затримання вказаного транспортного засобу та його доставлення на спеціальний майданчик УПП в Кіровоградській області, що розташований в м. Кропивницькому на вул. Бутусова, 22Б, у зв`язку зі складенням протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП.

27 березня 2022 року наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 42 (з основної діяльності) «Про відчуження майна в умовах воєнного стану» здійснено примусове відчуження автомобіля Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , для потреб держави в умовах воєнного стану. Зазначено, що проведення примусового відчуження слід здійснити за актом про примусове відчуження майна. Організацію проведення відчуження та передачі вказаного майна покладено на начальника автомобільної служби ОСОБА_3 . Цей наказ погоджено начальником Кіровоградської обласної військової адміністрації Андрієм Райковичем.

30 березня 2022 року згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 військовослужбовець ЗС України ОСОБА_4. отримав від працівників УПП в Кіровоградській області транспортний засіб Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , про що склав відповідну розписку.

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2022 року у справі № 405/1294/22 про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 130 КУпАП (протокол про адміністративне правопорушення від 23 березня 2022 року серії ААБ № 056009) закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

У згаданій постанові у справі про адміністративне правопорушення місцевим судом зазначено, що із досліджених судом доказів, долучених до матеріалів справи про адміністративне правопорушення, зокрема, відеозаписів, які містяться на цифровому носії інформації - диску DVD-R, який переглянутий в судовому засіданні, встановлено, що відеозапис починається з того, що до особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 працівниками поліції застосовуються кайданки та працівники поліції, не повідомляючи ОСОБА_1 , які саме ознаки алкогольного сп`яніння були виявлені у останнього та не пропонуючи йому пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці, - доставляють останнього в кайданках до КНП «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер Кіровоградської обласної ради», при цьому, перебуваючи в салоні автомобіля патрульної поліції, ОСОБА_1 вказуав на те, що він не заперечує, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, однак зазначає про те, що він не керував автомобілем. При цьому, з перегляду вказаного відеозапису встановлено відсутність зафіксованого руху транспортного засобу марки «HAVAL H2», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , а також відсутність будь-яких інших ознак, на підставі яких можна було об`єктивно та беззаперечно встановити, що вказаний автомобіль рухався. При цьому ОСОБА_1 заперечує факт керуванням ним транспортним засобом. Інших джерел доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом станом на 23 березня 2022 року о 17 год 15 хв в м. Кропивницькому на вул. Криничуватій, 17, які б відповідали вимогам частини першої статті 251 КУпАП, посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, суду не надано. Судом зазначено, що відповідно до положень частини п`ятої статті 266 КУпАП огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Крім того, встановлено, що працівниками поліції було самостійно прийнято рішення про доставлення ОСОБА_1 у кайданках до медичного закладу з метою проходження медичного огляду на визначення стану сп`яніння. 

Згідно з листом Центру забезпечення Головного управління національної поліції в Кіровоградській області від 14 грудня 2022 року № 2146/38/01-2022, транспортний засіб Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , до спеціального майданчика Центру, що розташований за адресою: м. Кропивницький, просп. Інженерів, 1, згідно з журналом прийому та видачі транспортних засобів у 2022 році, не передавався.

У відповіді УПП в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції від 23 грудня 2022 року № С-375/41/34/01-2022 на звернення позивача про повернення йому автомобіля Haval Н2 зазначено, що наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 27 березня 2022 року № 42 за погодженням начальника Кіровоградської ОВА здійснено примусове відчуження цього автомобіля для потреб держави в умовах воєнного стану. Тому повернення цього автомобіля не входить до повноваження патрульної поліції.

Згідно з відповіддю Кіровоградської ОВА від 08 грудня 2022 року № С-584/618/0.7 на звернення ОСОБА_1 про повернення йому автомобіля Haval Н2, станом на 08 грудня 2022 року ОВА не погоджувалося примусове відчуження транспортного засобу Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 , а тому відсутня інформація про його місце перебування.

Відповідно до довідки АТ «Кредобанк» від 22 вересня 2023 року № 234-22791/23, за кредитним договором від 04 жовтня 2019 року № 27206/2019, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Кредобанк», за період з 04 жовтня 2019 року до 18 вересня 2023 року було сплачено загалом 173 706,29 грн основаного боргу та 147 403,71 грн відсотків.

На звернення УПП в Кіроовградській області щодо надання інформації про автомобіль Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 , листом від 20 грудня 2024 року командир в/ч НОМЕР_1 повідомив, що у березні 2022 року від Кіровоградської ОВА була отримана інформація про наявність вилучених органами Національної поліції транспортних засобів, які можуть бути передані військовій частині. З метою примусового відчуження транспортного засобу Haval Н2, державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідно до Закону України 4765-VI, за погодженням начальника Кіровоградської ОВА, командиром військової частини (з основної діяльності) видано наказ від 27 березня 2022 року № 42. У подальшому транспортний засіб був фактично отриманий уповноваженою особою військової частини від представників УПП у Кіровоградській області, про що була складена відповідна розписка. У зв`язку з неможливістю проведення оцінки вартості транспортного засобу, командування військової частини акт про примусове відчуження не складало, автомобіль на облік не постановило та в подальшому було прийнято рішення про повернення цього транспортного засобу його власнику. Кіровоградська ОВА та УПП Кіровоградської області в свою чергу відмовилось приймати транспортний засіб, а за відсутності даних про місце перебування власника, він зберігався на території військової частини під охороною, що виключало його втрату і пошкодження. Протягом 2022-2023 років звернень до військової частини від власників транспортного засобу Haval Н2, номерний знак НОМЕР_2 , щодо його повернення не надходило. У червні 2024 року до в/ч НОМЕР_1 особисто звернувся громадянин ОСОБА_1 із проханням повернути належний йому транспортний засіб. Оскільки транспортний засіб на обліку в/ч НОМЕР_1 не перебував, то 07 червня 2024 року його в належному та справному стані повернуто власнику, що підтверджується розпискою громадянина ОСОБА_1 від 07 червня 2024 року про отримання транспортного засобу. Будь-яких претензій до командування військової частини у громадянина ОСОБА_1 немає.

Правове обґрунтування 

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частиною першою статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. 

Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. 

Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України 

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. У разі відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не настає.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Майновою шкодою є реальні збитки та втрачена вигода, що виникли внаслідок пошкодження, знищення майна або порушення прав власності. Вона включає витрати на відновлення майна, зменшення його вартості, а також упущену вигоду, яку особа могла б отримати за звичайних умов. 

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). 

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, з яким у нескасованій частині його рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки примусове відчуження автомобіля позивача відбулося на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27 березня 2022 року № 42 та Закону України № 4765, то вирішення спору у цій справі та дослідження доводів сторін по суті заявлених позовних вимог про відшкодування майнової шкоди без залучення в/ч НОМЕР_1 як співвідповідача є недоцільним, оскільки не призведе до належного захисту порушеного права позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цієї позовної вимоги, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що факт затримання позивача та доставлення його в кайданках до медзакладу є таким, що не відповідає вимогам закону та має ознаки свавільності дій працівників патрульної поліції, а тому є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виходячи із засад розумності та справедливості достатньою сумою для відшкодування моральної шкоди позивача за незаконне затримання є 25 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки тому, що незаконне затримання і особистий обшук заявника, незаконне вилучення його майна, незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, незаконна конфіскація його автомобіля, страждання, викликані незаконними діями щодо заявника, грубе відношення до нього з боку працівників поліції завдали йому моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, а також про те, що належним розміром грошового відшкодування моральної шкоди заявника є саме 100 000,00 грн, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Rysovskyy v. Ukraine»).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У цій справі апеляційний суд, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, наявних у справі доказів і засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди за незаконне затримання є завищеними та необґрунтованими, у зв`язку з чим достатньою і справедливою сатисфакцією є відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 25 000,00 грн.

Натомість Верховний Суд як суд касаційної інстанції в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати нові обставини справи та здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій.

Посилання у касаційній скарзі щодо необхідності застосування для вирішення цієї справи положень Закону України № 266/94-ВР були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Так, відхиляючи вказані посилання заявника як безпідставні, апеляційний суд правильного виходив із наступного.

Статтею 1 Закону України № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону України № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

У цій справі позивач вказував на те, що майнову та моральну шкоду йому завдано незаконними діями працівників поліції Департаменту патрульної поліції в Кіровоградській області, шляхом його незаконного затримання, вилучення належного йому автомобіля та свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу, а також спробою незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України.

Також апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтею 124 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону України № 266/94-ВР не є застосовними.

Аналогічних висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що конфіскація майна у воєнний час може здійснюватися лише за визначеною законом процедурою та на підставі часткових нарядів голови місцевої державної адміністрації, натомість наказ командира військової частини про відчуження майна є нікчемним, є безпідставними, оскільки у цій справі наказ командира в/ч НОМЕР_1 № 42 (з основної діяльності) «Про відчуження майна в умовах воєнного стану», яким здійснено примусове відчуження автомобіля позивача для потреб держави в умовах воєнного стану, не є предметом спору. Крім того, в/ч НОМЕР_1 не було залучено до участі у справі як співвідповідача. 

Аргументи касаційної скарги про те, що спірний транспортний засіб було повернуто командиром в/ч НОМЕР_1 заявнику з пошкодженнями на загальну суму 226 596,38 грн, Верховний Суд відхиляє, оскільки факт пошкодження спірного транспортного засобу та як наслідок завдання позивачу майнової шкоди виходить за межі фактичних підстав цього позову ОСОБА_1 , а тому не підлягає врахуванню судом у цьому спорі.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 та постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19, від 02 жовтня 2019 року у справі № 740/2921/16-ц, від 15 березня 2019 року у справі № 216/2150/17 та інших, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аргументи касаційної скарги про те, що акт огляду та тимчасового затримання спірного транспортного засобу є сфальсифікованим; працівник патрульної поліції незаконно керуючи спірним транспортним засобом, здійснив його угон від місця стоянки; працівники поліції незаконного зберігали цей транспортний засіб та передали його стороннім особам, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що повернення спірного транспортного засобу командиром в/ч НОМЕР_1 заявнику є фактичним визнанням відповідачами позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, є безпідставними, оскільки зводяться лише до припущень заявника.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам та аргументам заявника, Верховний Суд також відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. 

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду -без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2024 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Кропивницького апеляційного суду від 31 березня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник  	
Судді:	І. Ю. Гулейков  	
	Г. В. Коломієць  	
	Р. А. Лідовець  	
	Ю. В. Черняк