Постанова
Іменем України 

04 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 713/199/25
провадження № 61-15764св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. А.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Кулянди М. І., Литвинюк І. М.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 24 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № CVVWAD00000039, за яким, на кредитних умовах, позивач отримав позику в сумі 6 276,18 дол. США.

ОСОБА_1 повністю виконав зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості за договором та станом на 22 серпня 2024 року не має заборгованості перед банком.

12 квітня 2017 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А. вчинив виконавчий напис № 2623 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 28 квітня 2008 року № CVVWAD00000039 в сумі 374 152,12грн.

30 вересня 2022 року головний державний виконавець Вижницького ВДВС у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Нистерюк О. М. виніс постанову № 54325368 про повернення виконавчого документу стягувачу.

Виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки зобов`язання виконані позивачем у відповідності до пункту 1.1 кредитного договору від 24 квітня 2008 року № CVVWAD00000039, добровільно.

ОСОБА_1 просив:
визнати виконавчий напис вчинений 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А., зареєстрований в реєстрі № 2623 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 374 152,12 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 липня 2025 року:
позов ОСОБА_1 задоволено;
виконавчий напис, вчинений 12 квітня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А. А., зареєстрований в реєстрі за №2623 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 374 152,12 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню; 
вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку;
фактичні обставини свідчать про те, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином наявності заборгованості, вчинив виконавчий напис поза межами встановлених статтею 88 Закону України «Про нотаріат» строків, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

ПостановоюЧернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року:
апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено;
рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 липня 2025 року скасовано;
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 832,06 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі та установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису;
право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем;
при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у пункті 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису), а саме нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання;
позивач підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню зазначає відсутність заборгованості, однак виконавчий напис вчинявся в 2017 році і відповідно заборгованість слід аналізувати саме станом на час вчинення виконавчого напису;
заборгованість позивача сплачена позивачем лише в 2024 році. Позивач не надав суду доказів, що його заборгованість на час вчинення виконавчого напису була відсутня. В матеріалах справа наявний розрахунок заборгованості позивача станом на 12 квітня 2017 року, який існував на час вчинення виконавчого напису;
у справі, яка переглядається, встановлено, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, і саме ця обставина свідчить про наявність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Отже існують підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню;
з матеріалів справи вбачається, що стороною відповідача, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі заявлено про застосування позовної давності. Оскаржуючи виконавчий напис від 12 квітня 2017 року, позивач звернувся з позовом в січні 2025 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2022 року у справі № 138/28/20, провадження № 61-2399св21;
поважність причин пропуску строку на оскарження виконавчого напису позивач не зазначив та не просив поновити цей строк. Враховуючи зазначене в позові слід відмовити саме з цих підстав.

Аргументи учасників справи

05 грудня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року (повне судове рішення складено 07 листопада 2025 року), в якій просив: 
скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року;
рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 липня 2025 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд не врахував продовження позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану;
на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину;
на момент набрання чинності Законом № 540-IX (02 квітня 2020 року) прострочені з 12 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-X позовної давності, що не врахували суди попередніх інстанцій.

22 січня 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» через підсистему «Електронний суд» подало відзив на касаційну скаргу, який підписано представником Бацей Т. М., в якому просить:
касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення;
оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:
спірний виконавчий напис вчинено у 2017 році і про його наявність позивач не міг не знати. АТ КБ «ПриватБанк» надано докази з відзивом, що перед вчиненням виконавчого напису нотаріусом, банк направив письмову вимогу від 20 січня 2017 року про усунення порушень за кредитним договором (копія листа та поштові докази направлення наявні в матеріалах справи), тобто ОСОБА_1 був повідомлений належним чином про намір банку вчинити виконавчий напис;
виконавчий написом вчинено 12 квітня 2017 року. Відкриття виконавчого провадження відбулося 28 липня 2017 року. З позовом ОСОБА_1 звернувся лише у 2025 році. Питання про поновлення позовної давності у позові не ставилось, про поважні причини його пропуску не вказано. Відтак, позивач достеменно знав, що виконавчий напис буде вчинено після спливу 30 днів після отримання ним повідомлення від банку у разі відсутності дій щодо погашення ним своєї заборгованості;
виконавче провадження по спірному виконавчому напису за № 54325368 на час звернення до суду завершене, виконавчий напис не перебував на виконанні та повернутий стягувачу ще 30 вереснева 2022 року;
ОСОБА_1 не надав доказів, що сума заборгованості, на яку вчинено спірний виконавчий напис, не відповідала дійсній заборгованості на час вчинення напису; ОСОБА_1 повністю виконав зобов`язання по погашенню кредитного договору та станом на 22 серпня 2024 рік не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк»;
також про неправильно обраний спосіб захисту позивачем. Позивач не вказує яким чином порушуються його права і як вони будуть відновлені при задоволенні його позову судом;
суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що заборгованість позивача була сплачена ним лише в 2024 році, позивач не надав суду доказів, що його заборгованість на час вчинення виконавчого напису була відсутня.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

28 січня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 08 січня 2026року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20; від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21; від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21; від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21; від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21; від 10 липня 2024 року у справі № 206/3045/23.

Фактичні обставини

24 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № CVVWAD00000039, за яким ОСОБА_1 отримав на кредитних умовах (позику) в сумі 6 276,18 дол. США.

Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» від 22 серпня 2024 року № N54H40TAGVLF 1RCJ ОСОБА_1 повністю виконав зобов`язання щодо погашенню кредитної заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № CVVWAD00000039 та станом на 22 серпня 2024 року не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк».

Виконавчим написом від 12 квітня 2017 року, зареєстрованим в реєстрі № 2623, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнено заборгованість за кредитним договором № CVVWAD00000039 від 28 квітня 2008 року в сумі 374 152,12 грн.

Виконавчий напис вчинено за період з 24 квітня 2008 року по 14 листопада 2016 року.

30 вересня 2022 року головним державним виконавцем Вижницького ВДВС у Вижницькому районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Нистерюк О. М. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу за виконавчим написом приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А. А. від 12 квітня 2017 року № 2623.

З договору про врегулювання заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2008 року № CVVWAD00000039, вбачається, що він укладений 24 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем. Він не є нотаріально посвідченим.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина першої статті 16 ЦК України).

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України).

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) зазначено, що:
«відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою № 662 Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: 
«Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 
2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. 
Для одержання виконавчого напису додаються: 
а) оригінал кредитного договору; 
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».
Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року зупинено до закінчення касаційного розгляду.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.
Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) вказано, що:
«судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що виконання судового рішення про присудження полягає у вчиненні певних дій або в утриманні від певних дій, передбачених судовим рішенням. Наприклад, за судовим рішення про стягнення коштів відповідач повинен сплатити позивачу відповідну суму; за рішенням про припинення дії, яка порушує право, відповідач повинен утриматись від відповідних дій тощо. Водночас інші судові рішення, зокрема рішення про визнання права, про зміну правовідношення, виконанню не підлягають, оскільки такі судові рішення безпосередньо створюють відповідний правовий ефект: призводять до усунення правової невизначеності, змінюють правовідношення.
Безпосередній правовий ефект створює і судове рішення про визнання незаконним та нечинним нормативно-правового акта: такий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням.Указане судове рішення не потребує його виконання.
Резолютивна частина постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 в частині відображення результату вирішення позовних вимог містить висновки: 1) про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині; 2) про зобов`язання Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови про визнання незаконною та нечинною постанови № 662 у наведеній частині. Отже, ухвали Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року, якими було передбачено зупинення виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду, стосувались лише зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду. 
Тому Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи відповідача щодо зупинення ухвалами Вищого адміністративного суду України від 06 березня та 04 квітня 2017 року виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 до закінчення касаційного розгляду (01 листопада 2017 року), оскільки зупинення виконання обов`язку Кабінету Міністрів України опублікувати резолютивну частину цієї постанови не впливає на набрання вказаною постановою законної сили та її дію в частині визнання незаконною та нечинною постанови № 662. 
Таким чином, вчиняючи 22 травня 2017 року виконавчі написи № 779 та № 780, приватний нотаріус Авдієнко О. В. неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23.
Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника».
Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів № 779 та № 780 такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).

Касаційний суд вже звертав увагу, що строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Для правильного обчислення різних видів строків важливе значення має визначення початок їх перебігу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Положення статті 253 ЦК України поширюються й на інші випадки встановлення початку перебігу строків (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

Касаційний суд акцентував увагу, що з урахуванням принципу розумності, що в окремих положеннях ЦК міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України. Тому початок перебіг строку для прийняття спадщини починається з наступного дня після відповідної календарної дати, тобто строк для прийняття спадщини має обчислюватись з наступного дня після дня смерті особи або оголошення її померлою. При визначенні кінцевого дня строку слід ураховувати, що правила частини п`ятої статті 254 ЦК України поширюються на будь-які сфери цивільно-правового регулювання і стосуються будь-яких суб`єктів цивільних правовідносин. Тому коли останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19 (провадження № 61-7013св20)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що:
«для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)».

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у редакції чинній на момент звернення з позовом).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 487/1342/21 (провадження № 61-4298св23) зазначено, що:
«апеляційний суд встановив, що за договором позики від 21 квітня 2016 року термін повернення коштів настав 21 квітня 2017 року. Відтак, з 22 квітня 2017 року починається перебіг позовної давності в межах якого позивач міг реалізувати своє право задля повернення наданих коштів у борг ОСОБА_3 та збігав 22 квітня 2020 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
У подальшому, рядом постанов Кабінету Міністрів України карантин на території України продовжувався, у тому числі він діяв як на час закінчення строку у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу до позичальника (21 квітня 2020 року), так і на час звернення до суду з цим позовом (26 лютого 2021 року).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX доповнено пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону № 540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року.
Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені статтею 257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично, таким чином суд апеляційної інстанції правильно вважав, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог позивача не підлягає задоволенню, а тому обґрунтовано вважав висновок суду про відмову у задоволені позову з цих підстав є помилковим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22) вказано, що:
90. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).
91. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).
100. Отже, спеціальна позовна давність в один рік, передбачена статтею 681 ЦК України для вимог щодо виявлення у господарських відносинах прихованих недоліків товару, на який встановлений гарантійний строк, та передбачена пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України для вимоги про стягнення штрафу мала би спливти 1 жовтня 2020 року. Однак з 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон № 540-ІХ, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 258, 681 ЦК України продовжуються на строк його дії. Тому позовна давність за вказаними вимогами покупця, заявленими 24 листопада 2020 року, не спливла. Навіть якщо врахувати лист-відповідь постачальника покупцеві від 19 липня 2019 року (т. 1, а. с 67 - 68), в якому постачальник визнав недоліки переданого ним товару, то перебіг позовної давності мав би спливти 20 липня 2020 року, якщо б на той час не набрав чинності Закон № 540-ІХ. З огляду на вказане відсутні підстави для відступу від висновку, який Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 1 грудня 2021 року у справі № 373/651/20 (№ у ЄДРСР 101808795; цей висновок стосувався спливу позовної давності до моменту набрання чинності Законом № 540-ІХ).
154. У разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану».

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 206/3045/23 зазначено, що:
«відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-ІХ від 30 березня 2020 року). Тлумачення зазначених норм свідчить про те, що запровадження на всій території карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 257 ЦК України. При цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно. Схожа правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651. Заявник у касаційній скарзі посилається на норми ЦПК України та постанови Верховного Суду, в яких мова йде про обчислення процесуальних строків в тому числі й строків на оскарження судових рішень. Разом із тим, строк позовної давності не є процесуальним строком, позовна давність є інститутом матеріального права, а не процесуального права. Сплив позовної давності не є процесуальною перешкодою для звернення особи до суду за захистом свого права або інтересу. В той же час є підставою для відмови у задоволенні позову».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21) зазначено, що:
«Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
В постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Враховуючи, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 7 листопада 2020 року, як встановили суди, а Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 2 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, звернення ОСОБА_1 з даним позовом відбулось у межах позовної давності.
Не впливають на правильність такого висновку і доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій того, що позивач дізналась про порушення свого права 7 вересня 2017 року, оскільки навіть у випадку доведення цієї обставини, позовна давність закінчилася б 7 вересня 2020 року - після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину.
Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку щодо спливу позовної давності та необхідність захисту права ОСОБА_1 на підставі частини п`ятої статті 267 ЦК України».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
при задоволенні позову суд першої інстанції встановив, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином наявності заборгованості за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № CVVWAD00000039, вчинив виконавчий напис поза межами встановлених статтею 88 Закону України «Про нотаріат» строків, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, зробив висновок про задоволення позову;
при відмові у задоволенні позову апеляційний суд зазначив, що укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, і саме ця обставина свідчить про наявність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Проте відповідачем, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі заявлено про застосування позовної давності. Виконавчий напис від 12 квітня 2017 року. Позивач звернувся з позовом в січні 2025 року. Тому апеляційний суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності;
апеляційний суд не врахував, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 257 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України); у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтею 257 ЦК продовжується на строк його дії (пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції, чинній на момент звернення з позовом);
апеляційний суд не звернув уваги, що парламентом продовжувалася позовна давність на період карантину та воєнного стану, при цьому вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно.
оспорюваний виконавчий напис вчинено від 12 квітня 2017 року, тобто позовна даність почала перебіг 13 квітня 2017 року і спливала під час дії карантину. ОСОБА_1 звернувся із позовом січні 2025 року. Тобто позовна давність позивачем не пропущена;
суд першої інстанції не врахував, що кредитний договір від 24 квітня 2008 року № CVVWAD00000039, на підставі якого 12 квітня 2017 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А. А. вчинив виконавчий напис № 2623 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 28 квітня 2008 року № CVVWAD00000039 в сумі 374 152,12 грн, нотаріально не посвідчений; 
оспорюваний виконавчий напис від 12 квітня 2017 року вчинено на кредитному договорі від 24 квітня 2008 року № CVVWAD00000039, який не є нотаріально посвідченим. Саме тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Це є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Натомість суд першої інстанції вважав, що є інші підстави для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису. У зв`язку з цим постанову апеляційного суду належить скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 413 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без дотримання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду належить скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Тому з банку на користь ОСОБА_1 належить стягнути 2 422,40 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року скасувати.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 липня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 422,40 грн судового збору за подання касаційної скарги.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Чернівецького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Д. А. Гудима

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко