УХВАЛА

01 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 906/69/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. – головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,
перевіривши матеріали касаційної скарги заступника керівника Житомирської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.08.2025 та
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025
у справі за позовом заступника керівника Житомирської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради
до 1) Горщиківської сільської ради, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар`єр",
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Дочірнє підприємство "Коростенський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради, 2) Житомирське обласне комунальне агролісогосподарське підприємство "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів – Житомирська обласна державна адміністрація,
про витребування земельних ділянок,
ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Житомирської обласної прокуратури (далі – Прокурор, скаржник) в інтересах держави в особі Житомирської обласної ради (далі – позивач) звернувся до суду з позовом про витребування з незаконного володіння відповідачів у власність позивача земельних ділянок з кадастровими номерами 1822381200:03:000:0085, 1822381200:03:000:0084, 1822381200:09:000:0062, 1822381200:09:000:0061.
Позов обґрунтовано порушенням вимог статей 20, 21, 122 та 149 Земельного кодексу України, а саме незаконною зміною цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення з кадастровими номерами 1822381200:09:000:0002, 1822381200:03:000:0002, 1822381200:09:000:0004, з яких сформовані спірні земельні ділянки, і їх незаконне вилучення у Дочірнього підприємства "Коростенський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради шляхом припинення права постійного користування такими земельними ділянками.
Господарський суд Житомирської області рішенням від 29.08.2025, залишеним без змін Північно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 03.12.2025, у задоволенні позову відмовив.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні земельні ділянки належать на праві власності державі в особі Житомирської обласної державної адміністрації та не могли бути передані у комунальну власність Горщиківської сільської ради на підставі пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки є землями лісогосподарського призначення, а отже підпадають під виключення для застосування зазначеного пункту. З огляду на зазначене суд вказав, що Прокурор не довів наявність підстав для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Житомирської обласної ради.
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги те, що Господарський суд міста Києва розглядав справу № 910/19625/17 за позовом заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави до Житомирської обласної державної адміністрації, треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Дочірнє підприємство "Коростенський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради, Житомирська обласна рада, про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Житомирської обласної державної адміністрації від 31.08.2017 № 344 “Про реалізацію повноваження у сфері розпорядження землями”.
Позовні вимоги у справі № 910/19625/17 мотивовані тим, що спірне розпорядження прийнято з порушенням вимог статті 144 Земельного кодексу України та Порядку підготовки та внесення до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування клопотань з питань дотримання вимог земельного законодавства, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.08.2014 № 317, а голова облдержадміністрації, приймаючи 31.08.2017 спірне розпорядження № 344, безпідставно здійснив розпорядження землями комунальної власності, припинення права постійного користування комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства такими землями припиняє їх використання для потреб лісового господарства, що є зміною цільового призначення вказаних земельних ділянок. Водночас положеннями частини сьомої статті 20 Земельного кодексу України передбачено, що зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, жодного погодження на таку зміну Житомирська обласна державна адміністрація не отримала.
Господарський суд міста Києва рішенням від 24.05.2018 у справі №910/19625/17 позов задовольнив. Північний апеляційний господарський суд постановою від 13.11.2018 вказане рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2018 скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Верховний Суд у постанові від 26.02.2019 залишив без змін постанову суду апеляційної інстанції від 13.11.2018.
Колегія суддів апеляційної інстанції взяла до уваги також те, що після прийняття головою Житомирської обласної державної адміністрації розпорядження від 31.08.2017 № 344, яким припинено право постійного користування Дочірнього підприємства "Коростенський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради на земельні ділянки лісогосподарського призначення з кадастровими номерами 1822381200:09:000:0002 площею 8,4490 га, 1822381200:03:000:0002 площею 68,4284 га, 1822381200:09:000:0004 площею 9,7841 га, за результатами розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель із частини зазначених земельних ділянок сформовано нові земельні ділянки з кадастровими номерами: 1822381200:03:000:0085 площею 14,5631 га, 1822381200:03:000:0084 площею 0,2406 га, 1822381200:09:000:0062 площею 8,9208 га та 1822381200:09:000:0061 площею 0,2000 га, цільове призначення – 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами, форма власності – державна.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, врахувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.02.2019 у справі № 910/19625/17, згідно з яким земельні ділянки з кадастровими номерами 1822381200:03:000:0002, 1822381200:09:000:0004, 1822381200:09:000:0002 лісогосподарського призначення перебувають у державній власності в особі Житомирської обласної державної адміністрації, погодився із висновком суду першої інстанції, що земельні ділянки, що є предметом розгляду цієї справи та були виділені із зазначених земельних ділянок, теж належать на праві власності державі в особі Житомирської обласної державної адміністрації та не могли бути передані у комунальну власність Горщиківської сільської ради на підставі пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, адже є землями лісогосподарського призначення. 
З огляду на викладене, колегія дійшла висновку, що Прокурор не довів підстави для захисту інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Житомирської обласної ради. Звернення Прокурора в інтересах держави в особі неналежного позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції вказав, що реєстрація права власності на земельні ділянки за Горщиківською сільською радою здійснена відповідно до Закону України від 28.04.2021 №1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", який передбачає передачу земель державної власності у комунальну власність територіальних громад. Договори оренди, укладені між Житомирською обласною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар`єр", є чинними і приносять громаді дохід. Таким чином, порушення прав держави або громад Прокурором у цьому випадку не доведено.
Прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.08.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025, у якій просить, зокрема, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. – головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.
Верховний Суд ухвалою від 03.02.2026 вказану касаційну скаргу залишив без руху, встановив строк для усунення недоліків касаційної скарги протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали шляхом виконання вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України, наведення норми права, щодо якої викладено висновок її застосування у постановах Верховного Суду, зазначення, яку саме норму права (пункт, частину, статтю) суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не застосував або застосував неправильно і не врахував висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок, що не врахований судами попередніх інстанцій, вказати норми права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування, із конкретизацією правовідносин, в яких цей висновок відсутній.
До Верховного Суду через підсистему "Електронний суд" від Прокурора надійшла заява на виконання ухвали від 03.02.2026, до якої додано уточнену редакцію касаційної скарги на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025.
Проаналізувавши доводи, викладені у касаційній скарзі з урахуванням уточнень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає поверненню з огляду на таке.
Прокурор у касаційній скарзі (з урахуванням уточнень) зазначає, що касаційна скарга "подається з підстав, визначених пунктом 1 та 3 частини другої статті 287 ГПК України, у зв`язку з неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та у зв`язку з відсутністю висновків Верховного Суду щодо оцінки прав власників земельних ділянок лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів, формування яких відбулося за рахунок земель колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, які віднесені до земель, що перебувають у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст і області та перебували в постійному користуванні дочірних підприємств".
Обґрунтовуючи наявність випадку касаційного оскарження судових рішень, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Прокурор вказує, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 1, 5, 7, 8, 17 Лісового кодексу України, статей 3, 12, 19, 20, 55, 86, 117, 122 Земельного кодексу України щодо статусу земель лісогосподарського призначення та повноважень щодо розпорядження ними, частини другої статті 10, пункту 21 частини першої статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування" щодо повноважень обласної ради в частині розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, а також апеляційний суд не врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 902/33/24, де судом визначено право спільної власності на землі територіальних громад в особі обласної ради (в інтересах якої заявлено позов прокурором).
Однак, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є відкритим для загального цілодобового доступу, та комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" Верховний Суд не ухвалював постанову від 10.07.2024 у справі № 902/33/24, а ухвалював лише постанову від 12.09.2024 за результатами перегляду ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.05.2024 про закриття апеляційного провадження у справі № 902/33/24, у якій не викладав висновок щодо права спільної власності на землі територіальних громад в особі обласної ради (в інтересах якої заявлено позов прокурором).
У цій справі (№ 920/33/24) відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень 10.07.2024 ухвалено лише постанову Північно-західного апеляційного господарського суду, якою рішення Господарського суду Вінницької області від 13.03.2024 залишено без змін. 
Тож колегія суддів констатує, що Прокурор помилково вказує про наявність висновків Верховного Суду, неврахованих судом апеляційної інстанції, які фактично Верховним Судом не формувалися. 
Крім того, у справі № 902/33/24 суди ухвалювали рішення за інших встановлених обставин, ніж у справі № 906/69/25 щодо права на спірні земельні ділянки.
Водночас, як вбачається зі змісту касаційної скарги, Прокурор своїм обґрунтуванням відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, щодо власника земельних ділянок лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів та які перебувають у постійному користуванні комунальних підприємств (формування яких відбулося за рахунок земель колишніх колективних сільськогосподарських підприємств) скаржник фактично намагається спонукати Верховний Суд додатково перевірити та встановити форму власності на спірні земельні ділянки та земельні ділянки, з яких вони сформовані, підстави вилучення у користувача шляхом припинення права постійного користування такими земельними ділянками, а також підстави для захисту Прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах в особі Житомирської обласної ради та інші обставини справи, що в сукупності суперечить приписам статті 300 ГПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції. 
При цьому формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Так, частина друга статті 300 ГПК України імперативно вказує на відсутність у суду касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У касаційній скарзі скаржник не наводить належного обґрунтування щодо необхідності формування висновку Верховного Суду про застосування зазначених ним норм права в сукупності в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи. При цьому доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів, до необхідності встановлення інших обставин, ніж встановлені судами, та стосуються переоцінки доказів у справі, а тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку з підстав, наведених у касаційній скарзі.
Саме лише прагнення скаржника здійснити переоцінку наявних у матеріалах справи доказів та перевірку обставин цієї справи з урахуванням його власних висновків щодо застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права та оцінки поданих доказів не є достатньою підставою для перегляду судових рішень, ухвалених першою та/або апеляційною інстанцією, у касаційному порядку з огляду на приписи статті 300 ГПК України. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
У пунктах 7.6– 7.8 Рішення Конституційного Суду України від 22.11.2023 у справі № 10-р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд з прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та вирішенні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі (Цивільному процесуальному кодексі України) підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою вирішення Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовчої практики.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував належним чином підстав для оскарження рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, а доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі з урахуванням уточнень, фактично зводяться до питання щодо оцінки судами попередніх інстанцій доказів та фактичних обставин у справі. 
Крім виключних випадків касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, Прокурор у скарзі посилається на "значний суспільний інтерес" і вказує, що "Звернення Прокурора з вказаним позовом до суду стосується питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики та беззаперечно переслідує "суспільний", "публічний" інтерес". 
З цього приводу Суд зазначає, що згідно із частиною третьою статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення в яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Оскільки у цій справі судові рішення, що оскаржуються, не підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом, справа не є малозначною та не відноситься до тих, в яких ціна позову не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведені Прокурором підстави касаційного оскарження, зокрема, про те, що його звернення з позовом у цій справі до суду стосується питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики та беззаперечно переслідує "суспільний", "публічний" інтерес, не дає правових підстав для відкриття касаційного провадження у справі.
Частиною четвертою статті 174 ГПК України передбачено, що коли позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається особі, яка звернулася із позовною заявою, а пунктом 4 частини четвертої статті 292 ГПК України вказано, зокрема, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Водночас Верховний Суд взяв до уваги заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю "Омелянівський кар`єр" проти відкриття касаційного провадження, однак вважає, що наявні підстави для повернення касаційної скарги.
Ураховуючи викладене вище, касаційна скарга прокурора вважається неподаною і повертається скаржнику.
Керуючись статтями 174, 234, 235, 287, 290, 292 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Повернути касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Житомирської області від 29.08.2025 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 у справі № 906/69/25 скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуюча Л. Рогач
Судді Є. Краснов 
Г. Мачульський