ОКРЕМА ДУМКА (збіжна)
судді ОСОБА_1 
до постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2026 року
справа № 755/15993/18
провадження № 13-20кс25
Вступ 

16 березня 2018 року були введені в дію зміни, внесені Законом України №2147-VIII до Кримінального процесуального кодексуУкраїни (далі - КПК), які передбачали суттєву трансформацію інституту строків досудового розслідування, включно із зміною порядку продовження строків досудового розслідування, передавши повноваження щодо їх продовження понад три місяці після повідомлення про підозру від прокурора до слідчого судді. Водночас за змістом перехідних положень цього Закону запроваджені ним новели "не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін". 
Проблема полягала в тому, що цей Закон не заборонив об`єднувати кримінальні провадження щодо злочинів, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) до та після 16 березня 2018 року, але й не визначив які саме процесуальні норми щодо строків досудового розслідування (нові чи старі) необхідно застосовувати щодо таких об`єднаних проваджень (тут і далі під "об`єднаними провадженнями" розуміються провадження, в яких розслідуються злочини, відомості про які внесені до ЄРДР як до, так після 16 березня 2018 року). Це призвело до тривалого існування суперечливої правозастосовної та судової практики щодо цього питання, у тому числі на рівні об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата, ОП ККС). 
Так, у постанові об`єднаної палати від 31 жовтня 2022 року у справі № 753/12578/19 було зроблено висновок, що в таких провадженнях продовження строків досудового розслідування понад три місяці належить до повноважень слідчого судді, а не прокурора, у зв`язку чим об`єднана палата залишила без змін ухвалу суду про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування (попри наявність у справі рішень прокурора про продовження такого строку). 
Натомість у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 755/6898/21 об`єднана палата фактично змінила підхід, зазначивши, що такі повноваження належать прокурору відповідного рівня, але водночас продовження строку досудового розслідування слідчим суддею саме по собі не свідчить про порушення прав учасників провадження, оскільки судовий контроль на стадії досудового розслідування є підвищеною гарантією дотримання прав і свобод учасників провадження.
Велика Палата у справі, що перебувала на її розгляді, по суті підтримала висновок ІНФОРМАЦІЯ_1 , сформульований у 2024 році.
Наведена ситуація яскраво демонструє типові проблеми, які неминуче виникають на практиці через недостатню ясність, двозначність або неповноту законодавчого регулювання кримінального процесу: для того, щоб Верховний Суд, який покликаний формувати єдину судову і правозастосовчу практику, подолав цю правову невизначеність завжди потрібен доволі значний час (нерідко кілька років, щоб відповідні справи надійшли на розгляд суду касаційної інстанції), але суб?єкти правозастосування (слідчі судді, прокурори, слідчі тощо) не мають можливості просто чекати допоки відповідне питання буде остаточно вирішене Верховним Судом - вони змушені діяти в умовах цієї невизначеності, коли навіть добросовісне тлумачення не гарантує того, що в подальшому суд його підтримає. 
Це створює ризик дуже серйозних наслідків для кримінального провадження у вигляді його закриття або визнання ключового доказу недопустимим, що, звичайно, добре для обвинуваченого, але навряд чи відповідає конкуруючому інтересу суспільства та потерпілих у притягненні винних до відповідальності.
Це також ставить суддів, які через роки правової невизначеності мають її подолати, перед дилемою вибору між прогресивним тлумаченням, який має сформувати кращу правозастосовну практику в майбутньому, але матиме непередбачувані або передбачувано негативні наслідки для існуючих справ, і більш консервативним тлумаченням, яке матиме обмежений вплив на майбутню практику, але водночас не матиме руйнівних наслідків для вже існуючих справ (ця дилема вже неодноразово поставала перед Верховним Судом в інших справах - див., наприклад, ухвалу ККС ВС від 12.05.2021 у справі № 663/267/19, де колегія суддів пропонувала об`єднаній палаті ККС ВС заявити про перспективну дію її висновків щодо порядку визначення прокурора та слідчого в кримінальному провадженні, або ухвалу ККС ВС від 15 жовтня 2019 року у справі № 242/3982/16-к, де колегія суддів пропонувала Великій Палаті дещо "пом`якшити" раніше сформульовані нею висновки щодо застосування ст. 290 КПК). 
Зазначена дилема не є унікальною для України. У різних країнах вже застосовуються доктрини, які дозволяють її вирішити та знайти розумний баланс між потребою забезпеченні розвитку судової практики і необхідністю уникати непропорційних негативних наслідків для існуючих правовідносин. 
Одна з цих доктрин - "prospective overruling" - полягає у тому, що суд, відступаючи від попередньої практики, може заявити, що новий прецедент (нове тлумачення норми права) буде застосовуватися лише до нових правовідносин, а не до тих, які виникли до цього. Ця доктрина зазвичай застосовується, коли суд вважає за необхідне змінити усталену практику з метою її вдосконалення, але водночас доходить висновку, що переваги нового підходу не є настільки переконливими, щоб виправдати підрив правової визначеності, на яку обґрунтовано раніше покладалися учасники правовідносин. 
Інша доктрина - "reasonable mistake of law" (або її аналоги, що існують у різних країнах) - полягає в тому, що суд не визнає недійсними або недопустимими результати процесуальних дій поліцейського, прокурора тощо, якщо вони є наслідком добросовісного та об`єктивно розумного тлумачення неоднозначного закону, навіть якщо згодом суд визнав таке тлумачення неправильним.
На моє переконання, незастосування подібних доктрин Верховним Судом стає вагомим фактором, який стримує розвиток права, оскільки судді часто обирають більш консервативне тлумачення, щоб не зашкодити вже існуючим кримінальним провадженням чи іншим правовідносинам, або, навпаки, нерідко призводить до коливань у судовій практиці, які ми всі так не любимо: спочатку Суд обирає найбільш прогресивний або надто категоричний варіант тлумачення, а коли стикається з руйнівними наслідками його застосування до вже існуючих справ - починає відступати або "уточнювати" раніше зроблені висновки, щоб усунути чи пом`якшити такі наслідки. 
Останнє було в питанні про невідкриття засекречених ухвал слідчих суддів про надання дозволу на проведення НСРД (порівняй висновки, викладені в постановах Великої Палати від 16.01.2019 у справі №751/7557/15-к та від 16.10.2019 у справа № 640/6847/15-к, а також у п. 16 ухвали Великої Палати від 19.11.2019 у згаданій вище справі № 242/3982/16-к), про визначення прокурора і слідчого в кримінальному провадженні (порівняй висновки, зроблені у постановах об`єднаної палати ККС ВС від 22.02.2021 у справі № 754/7061/15, від 04.10.2021 у справі № 724/86/20, від 14.02.2022 у справі № 477/426/17, а також у постанові колегії ВС від 21.03.2023 у справі № 336/941/19), а також у питанні про повноважного суб`єкта продовження строку досудового розслідування в об`єднаних кримінальних провадження, яке розглядалося Великою Палатою в цій справі. 
Власне в останньому питанні об`єднана палата спочатку у 2022 році дійшла висновку, що в таких об`єднаних кримінальних провадження строк досудового розслідування понад три місяці повинен продовжувати слідчий суддя (що очевидно встановлювало дещо вищі гарантії від можливих зловживань під час досудового розслідування, але мало наслідком закриття багатьох справ, де такі строки продовжував прокурор), а потім у 2024 році вона зробила протилежний висновок, що такі повноваження належать прокурору, але водночас зауважила, що продовження строку досудового розслідування слідчим суддею саме по собі не свідчить про порушення прав учасників провадження, оскільки судовий контроль на стадії досудового розслідування є підвищеною гарантією дотримання прав і свобод учасників провадження. 
Оскільки Велика Палата підтримала у цій справі останній висновок об`єднаної палати, який не тягне непропорційних негативних наслідків для існуючих кримінальних проваджень, я можу погодитися з ним як певним компромісним варіантом. Але я не можу не відзначити один вагомий недолік такого підходу - він консервує вже скасоване на рівні закону правило про можливість продовження строку досудового розслідування прокурором, а не слідчим суддею, що теоретично може створити підґрунтя для певних зловживань - прокурору достатньо буде об`єднати нову справу зі старою, щоб "вивести" її з-під судового контролю (в питанні продовження строків досудового розслідування).
Тому я пропонував колегам третій варіант розв`язання цієї виключної проблеми, який тезисно можна сформулювати так:
- у кримінальних провадженнях, у яких об`єднані матеріали щодо кримінальних правопорушень, відомості про які внесені до ЄРДР як до, так і після 16 березня 2018 року, підлягає застосуванню єдина процедура продовження строку - та, що є чинною на момент її здійснення (у цій частині мотиви істотно відрізняють від мотивів об`єднаної палати ККС ВС 2022 року);
- продовження у таких кримінальних провадження строку досудового розслідування прокурором, якщо це мало місце до публікації постанови Великої Палати (у редакції, яку я пропонував), слід було, як правило, вважати результатом добросовісної помилки в тлумаченні закону, яке не тягне недійсності цього процесуального рішення (однак з урахуванням обставин конкретного кримінального провадження суд міг спростувати цю презумпцію добросовісної помилки).
Крім того, названий альтернативний проєкт передбачав і вирішення інших проблем, пов?язаних із дією в часі змін, які були введені в дію 16 березня 2018 року (наприклад, якщо строк досудового розслідування все ж було пропущено, то чи можна закривати кримінальне провадження не в цілому, а лише в частині епізодів, відомості про які були внесені після 16 березня 2018 року?). 
Далі навожу текст мотивувальної частини цього альтернативного проєкту, який, на жаль, не був підтриманий більшістю.

Альтернативний проєкт 

"Оскільки законодавець змінював норми, які регулюються порядок продовження строків досудового розслідування, в контексті більш широкої реформи правового інституту строків досудового розслідування, висновок Великої Палати неминуче зачіпатиме цей правовий інститут в цілому, впливаючи на тлумачення інших пов?язаних правових норм. Це обумовлює необхідність аналізу історії та характеру законодавчих змін до комплексу норм, які регулюють названий інститут. 
Правове регулювання до 16 березня 2018 року

Ст. 284 КПК ("Закриття кримінального провадження та провадження щодо юридичної особи")до 16 березня 2018 року не містила такої підстави закриття кримінального провадження, як закінчення строку досудового розслідування. 
Ст. 217 КПК ("Об`єднання і виділення матеріалів досудового розслідування") не містила порядку визначення початку перебігу строку досудового розслідування у об`єднаних або виділених кримінальних провадженнях.
Ст. 219 КПК ("Строки досудового розслідування") регламентувала лише строки досудового розслідування "з дня повідомлення особі про підозру" і не встановлювала жодних граничних строків досудового розслідування до моменту повідомлення особі про підозру. При цьому для злочинів було встановлено загальний двомісячний строк (п. 2 ч. 1), який можна було продовжити до 6 місяців для злочину невеликої або середньої тяжкості (п. 2 ч. 2) та до 12 місяців для тяжкого або особливо тяжкого злочину (п. 3 ч. 3). 
Законом України від 16 березня 2017 року № 1950-VIII «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення механізмів забезпечення завдань кримінального провадження» ст. 219 КПК була доповнена частинами 4 і 5, які врегулювали порядок обчислення визначеного цією статтею строку (тобто на той час - "з дня повідомлення особі про підозру") при об?єднанні кримінальних проваджень: 
- у провадженнях, які розслідувалися в один проміжок часу, - шляхом поглинання меншого строку більшим;
- у провадженнях, які розслідувалися в різні проміжки часу, - шляхом додавання строків досудового розслідування по кожному із таких проваджень, які не пересікаються, в межах строків досудового розслідування злочину, який передбачає найбільш тривалий строк досудового розслідування з урахуванням можливості його продовження, передбаченої частиною другою цієї статті.
Згідно з ч. 2 ст. 294 КПК ("Загальні положення продовження строку досудового розслідування"), якщо досудове розслідування злочину (досудове слідство) неможливо було закінчити у строк, зазначений у п. 2 ч. 1 ст. 219 КПК, він міг бути продовжений у межах строків, установлених пунктами 2 та 3 ч. 2 ст. 219 КПК (тобто не більше, ніж до 6 або 12 місяців для злочинів відповідної тяжкості): 
- до 3 місяців - керівником місцевої прокуратури; 
- до 6 місяців - керівником регіональної прокуратури або його першим заступником чи заступником; 
- до 12 місяців - Генеральним прокурором чи його заступниками.
При цьому ч. 8 ст. 223 КПК ("Вимоги до проведення слідчих (розшукових) дій") визначала, що слідчі (розшукові) дії не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування, крім їх проведення за дорученням суду у випадках, передбачених частиною третьою статті 333 КПК. Будь-які слідчі (розшукові) або негласні слідчі (розшукові) дії, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а встановлені внаслідок них докази - недопустимими.
Таким чином, до внесення змін Законом № 2147-VIII продовження строків досудового розслідування здійснювалось виключно органами прокуратури, без залучення судового контролю; при цьому такі строки починали спливати тільки після повідомлення особі про підозру, а закінчення строків досудового розслідування не тягнуло автоматичного закриття провадження, маючи наслідком лише визнання недопустимими доказів, отриманих після цього.
Правове регулювання після 16 березня 2018 року 

16 березня 2018 року набрали чинності положення Закону № 2147-VIII, якими були внесені істотні зміни до низки статей КПК, у тому числі тих, що стосувалися порядку перебігу строків досудового розслідування і наслідків їх закінчення (зокрема, до статей 217, 219, 284, 294, 295 та інших). 
Перша ключова новела (в аспекті питання, що розглядається Великою Палатою) полягала у змінах, внесених до статтей 217 і 219 КПК.
Зокрема, у ст. 219 КПК ("Строки досудового розслідування") тепер було передбачено, що строк досудового розслідування "обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження".
При цьому загальний строк досудового розслідування складався з двох частин, які рахувалися: 
- з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру;
- з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до дня звернення до суду. 
Синхронно із цими змінами статтю 217 КПК ("Об`єднання і виділення матеріалів досудового розслідування") було доповнено частиною 7 такого змісту: "Днем початку досудового розслідування у провадженні, виділеному в окреме провадження, є день, коли було розпочато розслідування, з якого виділено окремі матеріали, а у провадженні, в якому об`єднані матеріали кількох досудових розслідувань, - день початку розслідування того провадження, яке розпочалося раніше." 
Таким чином, ч. 7 ст. 217 КПК визначала особливості обчислення строку досудового розслідування в об`єднаних і виділених провадженнях "до дня повідомлення особі про підозру", тоді як ч. 4 ст. 219 КПК, яка не зазнала змін, продовжувала регулювати особливості обрахунку в об`єднаних провадженнях строку "з дня повідомлення особі про підозру".
Другою ключовою новелою стало доповнення ч. 1 ст. 284 КПК ("Закриття кримінального провадження та провадження щодо юридичної особи") пунктом 10, який передбачав, що дві підстави закриття кримінального провадження у зв`язку з закінчення строків досудового розслідування:
- якщо "після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи" та
- якщо "строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру".
Третя ключова новела полягала у внесенні змін до ст. 294 КПК ("Загальні положення продовження строку досудового розслідування"), які передбачили порядок продовження строків досудового розслідування "до дня повідомлення особі про підозру", а також визначили, продовження строку, який рахується "з дня повідомлення особі про підозру" до 6 та до 12 місяців здійснюється слідчим суддею, а не прокурором, як було раніше. 
Однак всі наведені зміни, за змістом пункт 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону України № 2147-VIII, "не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін".
Таким чином, у березні 2018 року відбулася комплексна реформа інституту строків досудового розслідування, коли змін зазнала одразу низка взаємопов`язаних норм. При цьому наведені прикінцеві положення, по суті, передбачили одночасне існування двох різних правових режимів досудового розслідування (в частині строків досудового розслідування), один з яких підлягав застосуванню щодо кримінальних правопорушень, внесених до ЄРДР до 16 березня 2018 року, а інший - щодо злочинів, відомості про які внесені до ЄРДР, починаючи з цієї дати. 
На жаль, згадані прикінцеві положення жодним чином не визначили, який з цих двох режимів слід застосовувати в разі об?єднання кримінальних проваджень, де відомості про частину епізодів, які розслідуються, були внесені до 16 березня 2018 року, а про іншу частину - після цього. 
Подальші зміни та чинне правове регулювання

Після 16 березня 2018 року законодавець кілька разів вносив зміни до аналізованих норм, але найбільш важливі з них відбулися у 2022 і 2023 роках. 
Зокрема, після початку повномасштабного вторгнення Законом України від 15 березня 2022 року № 2137-IX «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України та Закону України "Про електронні комунікації" щодо підвищення ефективності досудового розслідування "за гарячими слідами" та протидії кібератакам», ст. 615 КПК ("Особливий режим кримінального провадження в умовах воєнного стану") доповнено частиною 8, зміст якою було уточнено Законом України від 14 квітня 2022 року № 2201-IX «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення порядку здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» такого змісту: 
"У кримінальних провадженнях, в яких жодній особі не було повідомлено про підозру на дату введення воєнного стану, строк від зазначеної дати до дати припинення чи скасування воєнного стану не зараховується до загальних строків, передбачених статтею 219 цього Кодексу". 
Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року перебіг строків досудового розслідування "до повідомлення особі про підозру" було зупинено в усіх кримінальних провадженнях, де він мав обчислюватися.
Законом від 08 грудня 2023 року № 3509-IX «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо посилення самостійності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури», який набрав чинності 01 квітня 2024 року, попередню реформу правового інституту строків досудового розслідування було частково переглянуто: 
- зі ст. 219 КПК виключено норми, які регулювали строк досудового розслідування "з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру" і залишено єдине правило, за яким "строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження";
- зі ст. 284 КПК виключено норму про необхідність закриття кримінального провадження в разі, якщо строк досудового розслідування закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру (тобто в разі, якщо закінчився строк, який рахувався з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру).
Наразі Міжнародний Валютний Фонд і Європейський Союз продовжують висувати вимогу "раціоналізувати наслідки спливу строків досудового розслідування" (Звіт МВФ від 07 жовтня 2024 року - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), адже "що стосується етапу після повідомлення про підозру, то обов`язкове закриття кримінальних справ у зв`язку із закінченням строків та тривалість строків слід переглянути для забезпечення ефективних розслідувань" (Звіт Єврокомісії від 30 жовтня 2024 року, С. 33 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ). У Звіті Єврокомісії від 04 листопада 2025 року Україні знову наголошено на необхідності "скасувати положення про автоматичне закриття кримінальних справ через закінчення строків досудового розслідування та переглянути існуючі строки" (ІНФОРМАЦІЯ_7, С. 5). Тим не менше, на сьогодні положення п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК щодо обов`язкового закриття кримінального провадження через сплив строку досудового розслідування після оголошення особі підозри (для справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в ЄРДР, починаючи з 16 березня 2018 року) залишаються чинними і підлягають виконанню. 
Правова оцінка Великої Палати

Пункт 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII про заборону зворотної дії деяких нових положень КПК, як уже було зазначено вище, стосувалися не окремо взятої ст. 294 КПК, яка визначає суб`єктів, уповноважених продовжувати строки досудового розслідування, а цілої системи норм, які регулювали і регулюють інститут строків досудового розслідування, включно з положеннями п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК. Тому Велика Палата розглядатиме питання дії в часі відповідних норм в комплексі. 
Щодо конституційності наведених прикінцевих положень Закону № 2147-VIII 

У справі № 1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09 лютого 1999 року) Конституційний Суд України зазначив:
"В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма)".
Велика Палата також раніше зазначала (постанова від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17):
"34. Залежно від напряму дії нормативно-правових актів у часі (в т.ч. й закону про кримінальну відповідальність) дія закону в часі може бути прямою, зворотною або переживаючою (ультраактивною).
35. Пряма дія полягає в тому, що новий нормативно-правовий акт або нова правова норма поширюється на факти й правовідносини, що виникли та/або існують після набрання ним чинності.
36. Зворотна дія полягає в тому, що новий нормативно-правовий акт або нова правова норма застосовується до фактів та правовідносин, які існували до набрання цим актом (нормою) чинності.
37. Переживаюча дія полягає в тому, що правова норма продовжує свою дію після втрати чинності внаслідок скасування всього нормативно-правового акта чи зміни відповідної його частини".
Важливо, що ст. 58 Конституції України забороняє лише зворотну дію законів та інші нормативно-правових актів (крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи), але не ультраактивну їх дію.
Отже, передбачивши, що нові норми "не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін" (тобто не застосовуються до справ, відомості про які були внесені до ЄРДР до введення в дію цих змін), пункт 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII заборонив зворотну дію цих новин норм і забезпечив переживаючу (ультраактивну) дію попередніх. 
Ультраактивна дія закону означає, що скасовані норми продовжують діяти та застосовуватися до правовідносин, які виникли під час їх чинності (фактично такі норми залишаються чинними для цілей регулювання таких правовідносин). 
Іншими прикладами норм, які забезпечують переживаючу дію старого кримінального процесуального закону є ціла низка положень розділу XІ "Перехідні положення" чинного КПК, наприклад:
- "1. … Після введення в дію частини п`ятої статті 216 цього Кодексу розпочаті слідчими органів прокуратури кримінальні провадження продовжують здійснюватися слідчими органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, до закінчення досудового розслідування, але не пізніше дня початку діяльності відповідно Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур";
- "6. Кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом перебувають у провадженні органів досудового слідства, залишаються у провадженні цих органів до завершення розслідування незалежно від зміни їх підслідності відповідно до цього Кодексу";
- "7. Оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії, розпочаті до дня набрання чинності цим Кодексом, завершуються у порядку, який діяв до набрання ним чинності…";
- "8. Допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності";
- "11. Кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" ";
- "13. Судові рішення, які ухвалені судом першої інстанції і не набрали законної сили на день набрання чинності цим Кодексом, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку та строки, що діяли до набрання чинності цим Кодексом";
- "14. Неоскаржені судові рішення, які ухвалені судом першої інстанції і не набрали законної сили на день набрання чинності цим Кодексом, набирають законної сили в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом";
- та інші.
Загалом встановлення ультраактивної дії попередніх норм у перехідних положеннях закону є усталеним прийомом законодавчої техніки, спрямованим на забезпечення правової визначеності. Цей прийом сприяє підтриманню необхідного балансу між необхідністю удосконалення механізму правового регулювання та потребою уникнути непередбачуваних або неприйнятних негативних наслідків у правовідносинах, які вже розпочалися за старого правового регулювання. Без такого підходу занепокоєння щодо можливого порушення стабільності існуючих правовідносин ставало б істотним фактором стримування розвитку й оновлення законодавства. 
Тому Велика Палата не бачить підстав для висновку, що положення пункту 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII самі по собі або в сукупності з нормами попередньої редакції КПК, яким цей пункт забезпечив переживаючу дію, є такими, що суперечать Конституції України або Конвенції. Хоча нові положення ст. 294 КПК, якими передбачено продовження строку досудового розслідування після оголошення підозри понад три місяці слідчим суддею, а не прокурором, дійсно встановлюють дещо вищі процесуальні гарантії для підозрюваного, це, однак, не означає, що попередня процедура, як така, суперечила Конституції чи Конвенції. 
Таким чином, запровадження нової процедури продовження строків досудового розслідування, навіть з урахуванням того, що вона передбачає більш високий стандарт здійснюваного контролю (слідчим суддею замість прокурора на строк більше трьох місяців), а також нового правила щодо закриття кримінальних проваджень як наслідок закінчення цих строків, які згідно з наведеними прикінцевими положеннями мають застосовуватися до справ, внесених до ЄРДР, починаючи з 16 березня 2018 року, не означає неможливості застосування попередньої процедури до справ, розпочатих до цієї дати. 
Іншими словами, обидва правові режими є цілком законними і вибір правильної процедури залежить від чіткого критерію: 
- у справах, "по якимвідомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань" до змін, введених у дію 16 березня 2018 року, застосовується норми щодо строків досудового розслідування в редакції, яка діяла до 16 березня 2018 року; 
- у справах, "по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін" застосовуються норми щодо строків досудового розслідування в чинній на час відповідної процесуальної дії редакції.
Важливо зазначити, що пункт 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII пов`язує дію в часі наведених вище норм саме з первинною датою внесення відомостей про кримінальне правопорушення, а не з датою внесення відомостей про нове кримінальне провадження (наприклад, в разі виділення матеріалів у нове провадження). Це дає підстави зробити висновок, що внесення до ЄРДР після 16 березня 2018 року відомостей про об?єднання проваджень щодо кримінальних правопорушень, первинно зареєстрованих до 16 березня 2018 року, або реєстрація виділених із такого провадження матеріалів не змінює правового регулювання строків досудового розслідування щодо цих злочинів - у таких справах у частині строків досудового розслідування продовжують застосовуватися норми, які були чинними до 16 березня 2018 року (за умови, що ці провадження на будь-якому етапі не об?єднувалися зі справами щодо кримінальних правопорушень, зареєстрованих у ЄРДР 16 березня 2018 року або пізніше). 
Щодо процедури продовження строку досудового розслідування, яка має застосовуватися в об?єднаних кримінальних провадженнях 

Однак наведений критерій залишається чітким допоки в одному кримінальному провадженні не будуть об`єднані кілька справ щодо злочинів, відомості про які внесено до ЄРДР як до, так і після 16 березня 2018 року, а так само в разі виділення після 16 березня 2018 року матеріалів з такого кримінального провадження. 
Проблема обумовлена тим, що прикінцеві положення Закону № 2147-VIII жодним чином не обмежили можливість об?єнання чи виділення матеріалів щодо злочинів, внесених до ЄРДР до і після введення в дію внесених цим Законом до КПК змін, а так само не містили жодних вказівок стосовно того, які норми (нові чи попередні) підлягають застосуванню в таких випадках. У результаті це створило ситуацію правової невизначеності, яка спричинила формування та подальше тривале існування суперечливої правозастосовної та судової практики з цього питання.
Велика Палата розгляне ключові доводи на користь того чи іншого варіанту тлумачення норм, що регламентують порядок продовження строку досудового розслідування в об?єднаних провадженнях.
Нерідко на користь застосування попередньої процедури (продовження строку прокурором) звучить аргумент, що відповідно до ч. 7 ст. 217 КПК "днем початку досудового розслідування у провадженні, виділеному в окреме провадження, є день, коли було розпочато розслідування, з якого виділено окремі матеріали, а у провадженні, в якому об`єднані матеріали кількох досудових розслідувань, - день початку розслідування того провадження, яке розпочалося раніше".
Велика Палата відкидає цей аргумент, тому що сама ця норма з?явилася в КПК 16 березня 2018 року як частина нових правил обчислення строків досудового розслідування і перебувала у системному зв?язку з новими положеннями ст. 219 КПК, які визначали строк досудового розслідування "з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру" (від якого законодавець вже відмовився). До того ж ця норма, як і решта нововведень, за змістом пункту 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII не має зворотньої дії в часі та застосовується "до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в ЄРДР після введення в дію цих змін". Тому ця норма не стосується ані кримінальних проваджень, внесених у ЄРДР до 16 березня 2018 року, в цілому, ані порядку обчислення строку досудового розслідування "з дня повідомлення особі про підозру" (незалежно від дати внесення відомостей про злочин у ЄРДР). 
Водночас Велика Палата не поділяє й протилежну групу аргументів про те, що з огляду на положення ст. 58 Конституції України, ст. 6 Конвенції та ст. 5 КПК попередня процедура (продовження всіх строків прокурором) взагалі не може бути застосована після введення в дію нової (продовження слідчим суддею строків до 6 і 12 місяців). Як уже було обґрунтовано вище, положення пункту 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII не надають жодним положенням зворотної дії, а навпаки забороняють її для нових норм, забезпечуючи ультраактивну дію попередніх (що є звичайним прийомом законодавчої техніки, покликаний забезпечити розумний баланс між потребою вдосконалення законодавства і уникненням небезпеки непередбачуваних та/або надмірних негативних наслідків для вже існуючих правовідносин). Тому наведені прикінцеві положення не порушують ст. 58 Конституції, а так само немає жодних ознак того, що вони порушують ст. 6 Конвенції. Зрештою положення ч. 1 ст. 5 КПК про те, що "процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення" є лише загальним правилом, яке не виключає можливості існування спеціальних правил щодо дії окремих кримінальних процесуальних норм в часі, доказом чого є як положення частини 2 цієї статті ("Допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання"), так і наведеними вище численними перехідними положеннями КПК.
Натомість Велика Палата спиратиметься на кілька інших аргументів.
По-перше, Велика Палата виходить із того, що в об?єднаних кримінальних провадженнях не можуть одночасно застосовуватися дві різних процедури продовження строків досудового розслідування (тобто, коли в одному кримінальному провадженні по "старим" епізодам строк досудового розслідування продовжував би прокурор, а по "новим" - слідчий суддя), оскільки це суперечить самій логіці об`єднання кримінальних проваджень і може призвести до ухвалення різними суб`єктами суперечливих рішень в межах одного провадження (наприклад, прокурор вважатиме за необхідне продовжити строк досудового розслідування для частини епізодів, а слідчий суддя за тих же обставин може зробити протилежний висновок для іншої частини епізодів, або навпаки), що підірватиме легітимність відповідного кримінального провадження в цілому. Це означає, що в кримінальних провадженнях, в яких об`єднані справи щодо злочинів, зареєстрованих у ЄРДР до і після 16 березня 2018 року, має застосовуватися лише одна з названих процедур.
По-друге, відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК. Однією з таких засад є принцип верховенства права, "відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави" (ч. 1 ст. 8 КПК). Тож, беручи до уваги, що пункт 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII не містить чіткої вказівки стосовно того, яка з процедур продовження строку досудового розслідування (нова чи попередня) має застосовуватися для кримінальних проваджень, у яких об`єднані справи щодо злочинів, зареєстрованих у ЄРДР до і після 16 березня 2018 року, Велика Палата вважає, що застосуванню підлягає та з них, яка забезпечує вищий стандарт процесуальних гарантій для підозрюваного (тобто процедура, введена в дію 16 березня 2018 року з подальшими змінами). 
По-третє, додатковим аргументом на користь такого тлумачення є те, що норми перехідних чи прикінцевих положень закону, які забезпечують ультраактивну дію попереднього законодавства, є спеціальними нормами, які передбачають виключення із загального правила щодо прямої (безпосередньої) дії чинних норм права. Тому в разі неясності чи неоднозначності відповідних перехідних чи прикінцевих положень, як правило, слід уникати екстенсивного тлумачення цих спеціальних норм, щоб запобігати розширенню сфери винятків із чинного загального правила. Тому об?єднання кримінальних проваджень не повинно слугувати способом поширення ультраактивної дії окремих норм попередньої редакції КПК на ті кримінальні правопорушення, які прямо не зазначені в пункті 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII, тобто на ті, відомості про які внесені в ЄРДР після 16 березня 2018 року. Навпаки, зміст пункт 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII явно свідчить про намір законодавця забезпечити, щоб з моменту введення в дію нових процесуальних норм щодо строків досудового розслідування, вони застосовувалися до всіх "нових" зареєстрованих кримінальних правопорушень, тоді як розслідування раніше зареєстрованих кримінальних правопорушень мало б завершуватися за "старими" правилами. Але ніщо в тексті названого прикінцевого положення не свідчить про те, що законодавець мав намір поширити дію попередньої редакції відповідних норм також і на "нові" справи. 
Те ж саме стосується і справ, виділених із такого раніше об?єднаного провадження: якщо в об?єднаному провадженні мали застосовуватися нові правила щодо процедури продовження строку досудового розслідування, то виділення матеріалів не повинно слугувати штучним способом повернення до процедури, яка існувала раніше, навіть якщо виділяються матеріали щодо злочинів, відомості про які первинно були внесені у ЄРДР до 16 березня 2018 року (інакше в разі відмови слідчого судді в продовженні строку достатньо було б виділити матеріали справи в окреме провадження, щоб передати це питання знову на вирішення прокурора, що несе небезпеку ухвалення суперечливих рішень з одного питання двома різними суб?єктами - слідчим суддею і прокурором, що суперечило б принципу юридичної визначеності). 
Це дає підстави зробити проміжний висновок, що в об?єднаних кримінальних провадженнях, в яких відомості про кримінальні правопорушення були внесені як до, так і після 16 березня 2018 року, а також у виділених з них провадженнях, застосовується порядок продовження строків досудового розслідування, який є чинним на час такого продовження. 
Щодо наслідків застосування в об`єднаних кримінальних провадженнях "неналежної" процедури продовження строку досудового розслідування

Однак зробивши наведений вище висновок, Велика Палата не може залишити поза увагою, що він вирішує неоднозначність пункту 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII, яка існувала майже вісім років, протягом яких не тільки сторона обвинувачення, але й доволі поширена судова практика помилково виходили з того, що в подібних ситуаціях мала застосовуватися процедура, що існувала до 16 березня 2018 року.
Тому необхідно окремо розглянути питання щодо наслідків застосування "неналежної" процедури продовження строку досудового розслідування в об`єднаних кримінальних провадженнях (щодо кримінальних правопорушень, внесених у ЄРДР як до, так і після 16 березня 2018 року), якщо таке продовження мало місце до того, як Велика Палата визначила, яка з названих процедур є належною. 
Ключове питання полягає в тому, чи тягне неправильний вибір процедури продовження (прокурором, а не слідчим суддею, чи в деяких випадках навпаки) автоматичну недійсність результатів відповідного процесуального рішення? На переконання Великої Палати, ні.
Хоча за змістом частини 1 статті 8 КПК "суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог" законодавства, частина 6 цієї ж статті цілком допускає випадки, коли положення КПК "не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження", указуючи на необхідність застосовування в такому разі загальних засад кримінального провадження, які включають верховенство права, рівність перед законом і судом тощо. 
Однак це правило виглядає простим і безспірним допоки воно залишається абстрактним, тоді як на практиці його реалізація нерідко є досить складною справою, адже дуже часто різні учасники кримінального провадження або навіть судді, інтерпретуючи ті самі засади кримінального провадження, можуть мати діаметрально протилежні погляди на одне питання. Усвідомлюючи це, законодавець передбачив спеціальні процедури забезпечення єдності практики Верховним Судом, які включають розгляд суперечливих питань у складі палат, об?єднаних палат касаційних судів, а також ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Це безперечно дозволяє забезпечити правову визначеність і належний розвиток права в майбутньому, адже після надання відповідних роз?яснень Верховним Судом всі учасники кримінального провадження відтоді матимуть чіткий орієнтир щодо правильного тлумачення та застосування відповідних положень закону. 
При цьому ретроактивне застосування зроблених Верховним Судом висновків, як правило, є природним наслідком судового тлумачення закону, адже в демократичному суспільстві сторона обвинувачення, здійснюючи досудове розслідування, має тлумачити й застосовувати правові норми добросовісно та з належною обачністю (обираючи варіант тлумачення, який найімовірніше буде підтриманий судовою практикою). Навіть у сфері матеріального кримінального права, якому притаманні більш суворі вимоги щодо меж допустимого судового тлумачення, ЄСПЛ визнає, що "незалежно від того, наскільки чітко сформульовано правову норму, в будь-якій правовій системі, включаючи кримінальне право, неминуче присутній елемент судового тлумачення. Завжди буде існувати потреба у з`ясуванні сумнівних моментів та адаптації до мінливих обставин… Стаття 7 Конвенції не може вважатись такою, що забороняє поступове роз`яснення правових норм щодо кримінальної відповідальності шляхом судового тлумачення в кожній конкретній справі, за умови, що результат такого тлумачення відповідатиме суті правопорушення і буде розумно передбачуваним" (S.W. v. the United Kingdom, 22.11.1995, заява № 20166/92, § 36). 
Однак неможливо виключити ситуації, подібні до цієї справи, коли навіть при дотриманні вимоги щодо добросовісного та обачного тлумачення норм процесуального права суб?єкт правозастосування може, спираючись на певні достатньо розумні та переконливі аргументи, обрати варіант, який у подальшому буде визнаний судом неправильним. Це ставить перед нами складне питання: чи тягне добросовісна помилка при тлумаченні та застосуванні норм процесуального права ті самі наслідки, що й істотне порушення цих норм, вчинене умисно чи внаслідок грубої недбалості?
У цьому контексті варто зауважити, що за змістом ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є: "захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура".
Аналізуючи зміст цієї статті, Велика Палата раніше вже зазначала, що "послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду". І на підставі цього Велика Палата заявила, що "невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність" (постанова Великої Палати від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17).
Дійсно наведені вище завдання кримінального провадження вимагають, щоб кримінальне процесуальне законодавство тлумачилося та застосовувалося судом у спосіб, який забезпечуватиме належний баланс між неспівпадаючими або навіть протилежними інтересами потерпілого, суспільства і підозрюваного (обвинуваченого, засудженого). Тому концепт належної правової процедури відображає не культ форми, а змістовну гарантію від свавілля державної влади. Іншими словами, він вимагає не "ідеальної" процедури (без жодних, у тому числі найдрібніших, порушень), але процедури, яка, будучи взятою в цілому, забезпечує дотримання фундаментальних прав і свобод людини та позбавлена суттєвих недоліків, які підривають загальну справедливість процесу. Це пов`язано із тим, що люди не ідеальні, вони можуть допускати помилки і тому намагання досягти безумовної "чистоти" процесу (коли мова не йде про істотні порушення) може зробити кримінальну юстицію в цілому неефективною, а завдання щодо "захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень" - майже недосяжним. 
З цієї причини, зокрема, статті 409 і 412 КПК передбачають, що підставою для скасування або зміни судового рішення є не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону, а лише "істотне". Так само ст. 87 КПК передбачає, що недопустимими є докази, "отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами" (див. щодо цього постанову ВП ВС від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17).
Подібний підхід можна побачити в практиці ЄСПЛ, який при розгляді скарг за ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод більшою мірою спирається на оцінку "загальної справедливості провадження", аніж окремих порушень (за виключенням дійсно серйозних). Наприклад, у справі ЄСПЛ "Ibrahim and Others v. the United Kingdom" [GC] (nos. 50541/08 and 3 others, §§ 251) ЄСПЛ зазначив:
"Дотримання вимог справедливого судового розгляду має оцінюватися у кожній справі з урахуванням розвитку всього провадження в цілому, а не на підставі ізольованого розгляду якогось окремого аспекту чи інциденту, хоча не можна виключати, що певний конкретний чинник може бути настільки вирішальним, що дасть змогу оцінити справедливість розгляду вже на ранньому етапі провадження… Оцінюючи загальну справедливість провадження, Суд, за потреби, врахує мінімальні права, перелічені у пункті 3 статті 6, які відображають вимоги справедливого судового розгляду щодо типових процесуальних ситуацій, що виникають у кримінальних справах. Відтак їх можна розглядати як конкретні аспекти поняття «справедливий судовий розгляд» у кримінальному провадженні, передбаченого пунктом 1 статті 6… Однак ці мінімальні права не є самоціллю: їхня справжня мета завжди полягає в тому, щоб сприяти забезпеченню справедливості кримінального провадження в цілому". 
У дещо іншому контексті (зокрема при розгляді скарг щодо права на доступ до суду) ЄСПЛ неодноразово зазначав, що «суди, застосовуючи процесуальні норми, повинні уникати як надмірного формалізму, який порушував би справедливість процедури, так і надмірної гнучкості, яка призводила б до скасування процесуальних умов, встановлених законами» (див., наприклад, "Dos Santos Calado and Others v. Portugal", рішення від 31.03.2020, заяви №№ 55997/14, 68143/16 та 78841/16, § 117). 
Однак наведене твердження цілком може бути доречним і в ширшому контексті застосування тих чи інших процесуальних норм судом. Наприклад, у справі "R.B. v. Estonia" (рішення від 22.06.2021, заява № 22597/16) ЄСПЛ встановив порушення позитивних зобов?язань держави-відповідача за ст. 3 і 8 Конвенції через суворе застосування Верховним Судом Естонії процедурних правил, які не робили різниці між допитом дітей та дорослих, що призвело до виключення цього ключового доказу і подальшого виправдання обвинуваченого (під час допиту малолітньої потерпілої від сексуального насильства поліцейські не попередили її про обов`язок говорити правду і про право не давати свідчень проти батька, який був обвинуваченим). 
Отже, загальну справедливість процесу можуть підривати обидві крайнощі - як надмірна гнучкість у застосуванні процесуального закону (яка може стимулювати недобросовісну поведінку сторони обвинувачення або інших учасників кримінального провадження), так і надмірний формалізм (коли кожна несуттєва або добросовісна помилка може мати непропорційні наслідки для відповідного учасника та/або завдань кримінального провадження в цілому).
Тому не дивно, що в різних демократичних країнах у кримінальних провадженнях суди розрізняють істотні та неістотні порушення, а також відрізняють порушення, вчинені умисно чи внаслідок грубої недбалості, від добросовісних помилок щодо фактів або права. 
Наприклад, у справі "Prade v. Germany" (рішення ЄСПЛ від 03.03.2016, заява № 7215/10) заявник скаржився на порушення статті 6 Конвенції у зв?язку з його засудженням на підставі доказу (великої кількості гашишу, якої було б достатньо для понад 2600 споживчих одиниць), випадково отриманого під час виконання ордера на обшук, який було видано у зв?язку з підозрою у порушенні авторських прав і який пізніше було визнано незаконним.
Попри незаконність обшуку німецький суд посилався на практику Федерального конституційного суду, відповідно до якої незаконно отримані докази можуть бути використані в кримінальному провадженні, якщо після ретельного зважування різних інтересів, що стоять на кону, суспільний інтерес у притягненні до відповідальності не поступається праву відповідної особи на повагу до її житла і якщо права цієї особи не були порушені навмисно. Отже, на думку суду, через серйозність злочину зберігання наркотиків та значну кількість знайденого гашишу, суспільний інтерес у кримінальному переслідуванні переважав інтерес заявника до повагу до його житла. Крім того, права заявника не були навмисно порушені, обшук будинку не був свавільним, а кількість знайденого гашишу теоретично виправдала б обшук будинку. 
ЄСПЛ не встановив порушення статті 6 Конвенції, вважаючи, що провадження у справі заявника, оцінене в цілому, не суперечило вимогам справедливого судового розгляду. Хоча судовий ордер на обшук після його проведення був скасований через недостатність даних, які б дозволяли запідозрити заявника у порушенні авторських прав, ЄСПЛ наголосив, що "органи влади отримали судовий дозвіл до обшуку. У цій справі немає нічого, що вказувало на те, що поліція діяла недобросовісно або навмисно порушувала формальні правила під час отримання та виконання ордера на обшук" (§ 37). Крім того, "у цій справі національні суди усвідомлювали свої повноваження виключати незаконно отримані докази, коли розглядали наявні докази. За цих обставин, а також враховуючи те, що національні суди врахували значну кількість виявленого гашишу…, їхній висновок про те, що суспільні інтереси переважають основні права заявника, був ретельно та переконливо обґрунтований і не виявив жодних ознак свавілля чи непропорційності".
Схоже питання розглянув Верховний Суд у США у справі "Michigan v. DeFillippo" (1979), де він дійшов висновку про відсутність підстав для виключення доказів (наркотиків), вилучених у пана ДеФіліппо під час арешту, здійсненого на підставі постанови міста Детройт, яку пізніше суд визнав неконституційною через її нечіткість. Як зазначено в рішенні суду, поліцейські добросовісно покладалися на цю постанову, адже поліція "зобов`язана забезпечувати дотримання законів, доки вони не будуть визнані неконституційними. Прийняття закону виключає спекуляції правоохоронців щодо його конституційності - за можливим винятком закону, який є настільки грубо і явно неконституційним, що будь-яка розсудлива людина не може не помітити його недоліки". 
Пізніше Верховний Суд США розвинув цей підхід у справі "Heien v. North Carolina" (2014), що стосувалася наслідків застосування поліцейським закону, який допускав двозначне тлумачення. Зокрема, поліцейський зупинив автомобіль, оскільки в ньому не працював один з гальмівних вогнів, після чого в автомобілі були знайдені наркотики. Пізніше суд розтлумачив відповідний закон як такий, що вимагає, щоб в автомобілі був справним хоча б один "стоп-сигнал", а не обидва одразу, тож пан ОСОБА_2 посилався на те, що поліцейський не мав підстав зупиняти його транспортний засіб (оскільки інший "стоп-сигнал" працював), а тому подільший обшук є незаконним. Верховний Суд США, не спростовуючи таке тлумачення закону, звернув увагу на те, що положення цього закону об?єктивно були сформульовані таким чином, що давали розумні підстави для різних варіантів їх тлумачення: одне положення вживало термін "стоп-сигнал" в однині, а інше передбачало, що "стоп-сигнал може бути вбудований в блок з одним або кількома іншими задніми ліхтарями", та вимагало, щоб транспортні засоби "мали всі оригінальні задні ліхтарі або їх еквіваленти в справному стані". "Отже, для офіцера в положенні сержанта Даріссе, - резюмував Верховний Суд США, - було об`єктивно розумним вважати, що несправний правий стоп-сигнал Хейена був порушенням закону Північної Кароліни. А оскільки помилка в застосуванні закону була небезпідставною, існувала обґрунтована підозра, що виправдовувала зупинку".
При цьому ІНФОРМАЦІЯ_5 окремо наголосив: "наше рішення не заохочує поліцейських не вивчати закон. Четверта поправка допускає лише розумні помилки, і ці помилки - фактичні чи юридичні - повинні бути об`єктивно розумними. Ми не розглядаємо суб`єктивне розуміння конкретного поліцейського, який брав участь у справі. …офіцер не може отримати перевагу Четвертої поправки через недбале вивчення законів, які він зобов`язаний виконувати". 
Хоча наведені приклади стосуються інших держав, у яких діє відмінне законодавство, вони, проте, переконливо демонструють, що в правових системах країн із усталеними демократичними та правовими традиціями суди за певних умов утримуються від визнання недійсними (для цілей кримінального провадження) результатів добросовісних дій правоохоронців, які на момент їх вчинення не мали ознак очевидної незаконності, але згодом формально набули таких ознак, зокрема внаслідок скасування судового ордера, визнання неконституційним нормативного акта, на підставі якого вони діяли, або надання судами переваги іншому варіанту тлумачення неоднозначного закону. 
Узагальнюючи підходи судів в різних юрисдикціях можна зробити висновок, що концепцію добросовісної помилки, яка не тягне недійсності результатів процесуальної дії чи недопустимості доказів, слід застосовувати обережно для того, щоб не стимулювати навмисні порушення закону, недбале ставлення до службових обов?язків або недобросовісне агресивне тлумачення закону, несумісне з його змістом і цілями. 
Тим не менше її застосування в деяких випадках є виправданим, оскільки надмірно суворий підхід до тлумачення (особливо ретроактивного) процесуальних правил без урахування контексту відповідної ситуації, без оцінки впливу допущених порушень або помилок на загальну справедливість процесу та без зважування протилежних інтересів суспільства, потерпілих і підозрюваних (обвинувачених), може підірвати загальну здатність правоохоронних органів виконувати своє завдання щодо захисту суспільства і громадян від протиправних посягань і навіть призвести до встановлення ЄСПЛ порушень Україною своїх позитивних зобов?язань за різними статтями Конвенції через нездатність притягнути винних осіб до кримінальної відповідальності. 
Отже, при вирішенні питання про дійсність/недійсність процесуального рішення або результатів процесуальної дії, вчинених у результаті помилки, необхідно:
- чітко відрізняти добросовісну помилку щодо факту або права, яка не анулює результати процесуальної дії, від істотного порушення процесуальних норм, вчиненого умисно або внаслідок грубої недбалості;
- виходити з того, що добросовісна помилка тлумачення неоднозначного процесуального закону (або іншого закону, який стосується певної процедури) може бути врахована лише тоді, коли таке тлумачення було об`єктивно і розумно обґрунтованим ex ante (з урахуванням стану законодавства і судової практики на момент її вчинення) та не було результатом суб?єктивної помилки, обумовленої незнанням закону чи недбалістю, або недобросовісного, маніпулятивного тлумачення закону, спрямованого на отримання бажаного результату всупереч його змісту та меті та/або без належного зважування інтересів інших учасників кримінального провадження;
- оцінювати нелише безпосередню помилку, але й характер супутніх процесуальних дій/рішень сторони обвинувачення, пов?язаних із нею або обумовлених нею, зокрема, з`ясувати, чи були такі дії/рішення недобросовісними, очевидно протиправними чи свавільними на момент їх вчинення;
- ретельно зважувати різні інтереси, що стоять на кону - інтереси суспільства та потерпілого, з одного боку, та підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, з іншого; 
- оцінювати з урахуванням обставин конкретної справи вплив помилки на загальну справедливість процесу з урахуванням практики ЄСПЛ - навіть добросовісна помилка не може бути прийнятою, якщо вона фактично позбавила підозрюваного/обвинуваченого змістовних можливостей реалізувати свої конституційні та конвенційні права або призвела до нерівності сторін у процесі.
На підставі викладеного, Велика Палата наголошує, що двозначність пункту 4 § 2 "Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII була обумовлена тим, що ця норма, з одного боку, розмежувала правові режими строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях у залежності від дати внесення в ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення (до чи після введення в дію відповідних змін), але з іншого боку не визначила, який з цих двох режимів необхідно застосовувати в об`єднаних кримінальних провадженнях щодо кількох кримінальних правопорушень, відомості про які були внесені в ЄРДР як до 16 березня 2018, так і після цього. 
При цьому як сторона обвинувачення, так і слідчі судді та суди протягом цих років мусили у той чи інший спосіб застосовувати спірні правові норми і очевидно не могли зупинити свою роботу в очікуванні моменту, коли Верховний Суд поставить остаточну крапку в цьому питанні. Як результат, суб`єкти правозастосування мусили обирати між двома процедурами, обидві з яких були прямо передбачені законом (старим, якому була надана ультраактивна дія, та новим, який був введений у дію 16 березня 2018 року) і на користь застосування кожної з яких наводились небезпідставні аргументи (про що, серед іншого, свідчить дещо суперечлива практика об`єднаної палати Касаційного кримінального суду). 
Висновки Великої Палати, сформульовані у цій постанові, мають на меті забезпечити єдність судової практики і належний розвиток права в напрямку посилення процесуальних гарантій прав підозрюваних, як це передбачено чинним кримінальним процесуальним законом (у порівнянні з тим, що діяв до 16 березня 2018 року), але водночас не повинні тягнути для цілей кримінального провадження непропорційно несприятливі наслідки в частині оцінки процесуальних дій і рішень сторони обвинувачення щодо продовження досудового розслідування в об`єднаних кримінальних провадженнях, які хоча формально і суперечать цьому висновку ІНФОРМАЦІЯ_6 , але були вчинені внаслідок добросовісного помилкового тлумачення закону до оприлюднення цієї постанови в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а також протягом кількох днів після цього - періоду, який об?єктивно потрібен для ознайомлення із нею всіх зацікавлених осіб). 
Це означає, що в кримінальному провадженні, де були об`єднані матеріали щодо злочинів, зареєстрованих у ЄРДР як до, так і після цієї дати, а так само у виділеному з нього провадженні, оцінка судами наслідків продовження після 16 березня 2018 року прокурором строку досудового розслідування (понад 3 місяці з дня повідомлення особі про підозру) за правилами процедури, яка існувала до 16 березня 2018 року залежить, серед іншого, від об?єктивної можливості для прокурора бути обізнаним про наведені вище висновки ІНФОРМАЦІЯ_6 стосовно належної процедури, яка має бути застосована в таких справах - якщо таке продовження мало місце до публікації цієї постанови в Єдиному державному реєстрі судових рішень (плюс кілька днів після цього), воно, за загальним правилом, має вважатися таким, що здійснене в результаті добросовісного помилкового тлумачення закону через недостатню чіткість законодавства і судової практики, а тому не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не має наслідком автоматичне визнання відповідних рішень прокурора недійсними чи незаконними, як і не тягне закриття кримінального провадження, у тому числі в тій частині, яка стосується злочинів, відомості про які були внесені до ЄРДР після 16 березня 2018 року, на підставі п.10 ч.1 ст. 284 КПК. Однак це не виключає право суду зробити протилежний висновок за умови належного обґрунтування з урахуванням конкретних обставин справи, які явно свідчать про недобросовісність дій сторони обвинувачення (скажімо, очевидно необґрунтоване об`єднання двох непов`язаних кримінальних проваджень виключно з метою створення штучних умов для застосування попередньої процедури продовження строку досудового розслідування тощо).
У будь-якому разі після публікації цієї постанови Великої Палати в ЄДРСР (плюс кілька днів, які об`єктивно необхідні для ознайомлення із нею всіх зацікавлених осіб) застосування стороною обвинувачення в таких об`єднаних кримінальних провадженнях, а також у виділених з них провадженнях, порядку продовження досудового розслідування, який існував до 16 березня 2018 року, не може бути визнаний результатом добросовісного помилкового тлумачення закону, оскільки Велика Палата усунула невизначеність закону цим висновком. 
Щодо застосування п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК в об`єднаних кримінальних провадженнях

Велика Палата вище зробила висновок, що продовження прокурором строку досудового розслідування в об`єднаному провадженні (або виделеному з нього провадженні) за "старою" процедурою, кваліфіковане судом як таке, що здійснене внаслідок добросовісної помилки в тлумаченні закону, не має наслідком недійсність відповідного рішення і автоматично не тягне за собою наслідки, передбачені п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК (у чинній редакції).
Однак залишилось не вирішеним питання про наслідки закінчення строку досудового розслідування (після повідомлення особі про підозру) в об`єднаних кримінальних провадженнях у інших ситуаціях (наприклад, у разі закінчення продовженого строку, або якщо продовження відбулося в результаті недобросовісних дій прокурора, або якщо строк не було продовжено тощо): чи має бути закрите кримінальне провадження в цілому або лише в частині епізодів, відомості про які були внесені до ЄРДР після 16 березня 2018 року?
У цьому контексті Велика Палата знову звертається до тексту пункту 4 § 2 «Прикінцеві положення» розділу 4 Закону № 2147-VIII, який передбачає, що зміни до КПК, які стосувалися строків досудового розслідування і якими, зокрема, ч. 1 ст. 284 КПК було доповнено пунктом 10, "не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін". 
Вживання законодавцем слова "справ" замість "кримінальних проваджень" і акцент на даті внесення в ЄРДР відомостей "про кримінальне правопорушення" достатньо явно вказують на його намір не допустити застосування наслідків, передбачених новим пунктом 10 ч. 1 ст. 284 КПК, який набрав чинності разом з деякими іншими змінами 16 березня 2018 року, до злочинів, зареєстрованих раніше цієї дати.
Хоча Велика Палата вище зробила висновок щодо неможливості одночасного застосування в межах одного провадження двох різних процедур продовження досудового розслідування (прокурором і слідчим судом) відносно різних епізодів (оскільки єдине провадження передбачає необхідність застосування єдиної процедури), це, однак, не означає неможливість застосування різних наслідків закінчення строку досудового розслідування до різних кримінальних правопорушень, які розслідуються в одному провадженні, оскільки розслідування чи розгляд кількох кримінальних правопорушень у межах одного кримінального провадження не перетворює їх на єдину неподільну сутність - суди нерідко в межах одного провадження засуджують обвинувачених з одними епізодами і виправдовують або закривають провадження за іншими.
Це дає підстави для висновку, що в разі закінчення строку досудового розслідування (який відраховується з дня повідомлення особі про підозру) в об?єднаному кримінальному провадженні, де розслідуються злочини, відомості про які внесені до ЄРДР як до, так і після 16 березня 2028 року, таке провадження підлягає закриттю лише в частині епізодів, щодо яких відомості до ЄРДР були внесені 16 березня 2018 року і пізніше. 
Щодо доводів касаційної скарги

Як зазначалось вище, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність закриття кримінального провадження № 42017101040000203 за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1, 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307 КК, ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307 КК та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 307 КК на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру, визначеного ст. 219 цього Кодексу.
Ухвалюючи таке рішення, суди виходили із того, що досудове розслідування у цьому провадженні розпочалося 19 жовтня 2017 року, а повідомлення про підозру особам було здійснено у березні - травні 2018 року. При цьому строк розслідування неодноразово продовжувався прокурором, зокрема після об`єднання проваджень, що були внесені до ЄРДР як до 16 березня 2018 року так і після цієї дати, в одне провадження.
Разом із тим за висновками судів попередніх інстанцій з 16 березня 2018 року, після введення в дію положень Закону № 2147-VIII, повноваження прокурора щодо продовження строку досудового розслідування обмежуються трьома місяцями, а рішення про продовження понад цей строк може ухвалювати лише слідчий суддя.
Враховуючи, що після цієї дати продовження строку розслідування у провадженні № 42017101040000203 здійснювалося прокурором, суди визнали такі дії незаконними. Відтак усі подальші процесуальні рішення, зокрема повідомлення про нові підозри та направлення обвинувального акта до суду, на їх думку, були прийняті після закінчення встановленого законом строку досудового розслідування, що й стало підставою для закриття провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК.
Велика Палата з огляду на висновки зроблені у цій постанові, не може погодитись із такими висновками судів попередніх інстанції. 
Велика Палата зауважує, що у цій справі відомості про частину кримінальних проваджень, зокрема тих, що стосувались інкримінованих обвинуваченим дій, пов`язаних із вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 307 КК, були внесені органом досудового розслідування до ЄРДР 19 жовтня 2017 року і 02 березня 2018 року, тобто до введення в дію відповідних положень, запроваджених Законом № 2147-VIII. У зв`язку із цим закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК у цій частині злочинів (відомості про які були внесені до ЄРДР до 16 березня 2018 року), у будь-якому випадку є необґрунтованим, оскільки це прямо суперечить положенням пункту 4 § 2 розділу 4 Закону № 2147-VIII. 
Що стосується тієї частини кримінальних проваджень, відомості про які були внесені органом досудового розслідування до ЄРДР після 16 березня 2018 року, а саме 08 травня і 14 серпня 2018 року, і які стосувалися, зокрема, злочинної діяльності обвинувачених, пов`язаної із вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 306 КК, що згодом були об`єднані із первинним кримінальним провадженням № 42017101040000203, то суд першої інстанції має оцінити за критеріями, наведеними в цій постанові, чи було продовження прокурором строку досудового розслідування на строк понад 3 місяці з дня повідомлення особі про підозру результатом його добросовісної помилки, або ні. 
Таким чином, Велика Палата доходить висновку, що у цій справі місцевий і апеляційний суди дійшли необґрунтованого і передчасного висновку про необхідність закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК. 
З огляду на наведене, Велика Палата дійшла висновку, що постановлені у справі судові рішення є такими, що ухвалені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому вони на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого суду необхідно врахувати викладені у цій постанові висновки, повно і всебічно дослідити всі обставини справи і постановити законне та обґрунтоване судове рішення.
Висновок про застосування норм права

Із 16 березня 2018 року правове регулювання строків досудового розслідування здійснюється за двома різними режимами залежно від дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Норми КПК щодо строків досудового розслідування, введені в дію з цієї дати, підлягають застосуванню лише у кримінальних провадженнях, у яких відомості про кримінальне правопорушення вперше внесені до ЄРДР починаючи з 16 березня 2018 року. Водночас пункт 4 § 2 Прикінцевих положень Закону № 2147-VIII виключив зворотну дію цих норм та забезпечив їх незастосування до кримінальних проваджень щодо правопорушень, відомості про які були внесені до ЄРДР до цієї дати.
У кримінальних провадженнях, у яких об`єднані матеріали щодо кримінальних правопорушень, відомості про які внесені до ЄРДР як до, так і після 16 березня 2018 року, не допускається одночасне застосування різних процедур продовження строку досудового розслідування до окремих епізодів, оскільки це підривало б принцип юридичної визначеності. У межах такого провадження підлягає застосуванню єдина процедура продовження строку - та, що є чинною на момент її здійснення.
Якщо до усунення цією постановою правової невизначеності продовження строку досудового розслідування в об`єднаному кримінальному провадженні було здійснене за процедурою, що діяла до 16 березня 2018 року, це, як правило, має вважатися результатом добросовісної помилки у тлумаченні закону, яка не тягне автоматичної недійсності рішення прокурора про продовження строків досудового розслідування та автоматичного закриття кримінального провадження.
Водночас суд має відрізняти добросовісну помилку від порушення процесуального закону, вчиненого умисно або внаслідок грубої недбалості, а також оцінювати її вплив на права сторони захисту та загальну справедливість кримінального провадження. З урахуванням конкретних обставин справи, які свідчать про недобросовісність дій сторони обвинувачення (наприклад, у випадку очевидно необґрунтованого об`єднання непов`язаних кримінальних проваджень виключно з метою створення штучних умов для застосування попередньої процедури продовження строку), суд може, належно обґрунтувавши свої висновки, визнати застосування попередньої процедури істотним порушенням вимог КПК, яка тягне наслідки, передбачені пунктом 10 частини першої статті 284 КПК (у частині епізодів, відомості про які були внесені до ЄРДР 16 березня 2018 року або пізніше).
Оскільки цей висновок Великої Палати усуває невизначеність процесуального закону, яка раніше існувала, після оприлюднення цієї постанови подальше застосування у зазначених об`єднаних провадженнях процедури продовження строків, що діяла до 16 березня 2018 року, не може вважатися добросовісною помилкою.
У разі закінчення строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру в кримінальному провадженні, яке охоплює кілька кримінальних правопорушень, відомості про які внесені до ЄРДР у різні періоди, наслідки, передбачені пунктом 10 частини першої статті 284 КПК, застосовуються виключно до тих кримінальних правопорушень, відомості про які внесені до ЄРДР 16 березня 2018 року або пізніше».

Суддя ОСОБА_1