ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 761/23073/22
провадження № 61-3991св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач ? ОСОБА_1 ,
відповідач ? ОСОБА_2 ,
третя особа - Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Гольдарбом Яківом Юрійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення участі батька у вихованні дитини.
Позов мотивований тим, що з 21 жовтня 2016 року він перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2022 року. У шлюбі у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Внаслідок війни в Україні він змушений був покинути територію України. Відповідач також змінила місце проживання, не повідомивши його про місце проживання дитини, чим створено перешкоди у спілкуванні з сином.
Він намагався знайти компроміс у вирішенні питання щодо виховання дитини, однак відповідач в будь-який спосіб намагається його обмежити у праві на особисте спілкування з дитиною. З метою вирішення спору у позасудовому порядку він неодноразово звертався до органу опіки і піклування, проте ОСОБА_2 ухилялась від бесід з співробітниками служби у справах дітей, відмовляючи їм у повідомлені про дійсне місце перебування дитини.
Оскільки відповідач продовжує чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином, наміри врегулювати спір мирним шляхом не дають бажаного результату, він змушений звернутися до суду з позовом для захисту своїх батьківських прав.
ОСОБА_4 просив суд:
зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином ОСОБА_3 ; 
встановити наступний порядок спілкування ОСОБА_4 з сином ОСОБА_3 : кожну другу-четверту суботи-неділі місяця з 09:00 год суботи до 19:00 год неділі за місцем проживання батька, без присутності матері; по 1 (одному) календарному тижню під час зимових канікул і один місяць під час літніх канікул, без присутності матері, у тому числі, з можливістю виїзду за межі міста проживання дитини, планування спільного з дитиною відпочинку, враховуючи при цьому стан його здоров`я, продовження часу відпочинку за бажанням дитини; 
на час збройного конфлікту в Україні: кожного вівторка, четверга з 18:00 год до 19:30 год шляхом спілкування в месенджері «WatsАpp» на номер відповідача НОМЕР_1.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ході розгляду справи встановлено, що малолітня дитина проживає з матір`ю на території іншої держави (Нова Зеландія), що не заперечувалося сторонами. З пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні, слідує, що він позбавлений можливості відвідувати сина; за номером телефона відповідача, який ним зазначений в позові, зв`язок відсутній. Доказів про те, що вказаний номер телефону є актуальним і ОСОБА_2 ним користується, суду також надано не було. Також суд зауважує, що при викладенні позовних вимог у разі можливого спілкування з сином в меседжері «WatsАpp» позивачем не врахована суттєва різниця у часі між Україною та Новою Зеландією. Таким чином, позивач, враховуючи його обізнаність про постійне проживання малолітнього сина за межами України, звертаючись з цим позовом, не конкретизував свої вимоги в частині зазначення конкретного часу побачень із дитиною, місце побачення з дитиною. Крім того, позивач жодним чином не врахував та не зазначив яким чином і хто буде забезпечувати перевезення дитини для побачення із батьком, при цьому навіть не враховуючи можливість матері дитини забезпечувати перевезення дитини для побачень із батьком на територію Грузії, де проживає позивач.
Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідачем йому чиняться перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини.
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_4 брати участь у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначено спосіб участі ОСОБА_4 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення побачень з сином: друга, четверта субота кожного місяця з 11:00 год до 18:00 год, без присутності матері дитини ОСОБА_2 ; перша, третя неділя кожного місяця з 11-00 год до 16-00 без присутності матері дитини ОСОБА_2 .
Початок побачень батька з сином відбувається за місцем проживання дитини.
Спільний відпочинок батька з сином, з урахуванням стану здоров`я дитини, без присутності матері, кожного року під час літніх канікул, тривалістю 14 календарних днів, під час зимових канікул, тривалістю 5 календарних днів, з повідомленням ОСОБА_2 про місце перебування сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано ОСОБА_4 під час спільного відпочинку з сином дотримуватись режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У період воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей час за кордоном зобов`язано матір дитини ОСОБА_5 організовувати спілкування малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_4 кожного вівторка, четверга протягом 30 хвилин у проміжок часу з 18:00 год до 19:30 год за часом місцезнаходження дитини, з використанням Інтернет-месенджера «WhatsApp» на номер матері дитини ОСОБА_2 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Роз`яснено сторонам можливість звернення до суду з позовом про зміну порядку спілкування батька ОСОБА_4 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням вікових змін та особливостей формування соціальних та сімейних зв`язків дитини.
Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що саме по собі подання ОСОБА_4 позову про визначення порядку його спілкування із сином та наявність заперечень сторони відповідача свідчать про наявність таких перешкод. Посилання суду першої інстанції на те, що позивач проживає на територію Грузії, а відповідач разом з сином, у зв`язку із воєнним станом, запровадженим в Україні, перебувають в Новій Зеландії, тобто відстань між місцем проживання дитини та місцем проживання позивача є значною, не може бути визначальною підставою для обмеження батька у реалізації його права на виховання сина і спілкування з ним, з огляду на те, що у статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» прямо зазначено, що у разі, якщо дитина і батьки проживають у різних державах, дитина має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Таким чином, мотиви відмови судом першої інстанції в позові ОСОБА_4 з підстав їх недоведеності є помилковими.
Позивач проявляє бажання брати участь у вихованні та спілкуванні з сином. Обставин, які б свідчили про аморальну або неналежну поведінку батька по відношенню до дитини, що може зашкодити її розвитку, колегією суддів апеляційного суду не встановлено, а надані відповідачем матеріали звернення до правоохоронних органів вказують на наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками дитини. Отже, під час судового розгляду справи ОСОБА_2 не доведено, що спілкування позивача з сином в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів дитини. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
Аргументи відповідачки про відсутність порушеного права позивача спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що між сторонами склались неприязні стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з сином. Відповідач, за установлених обставин справи, чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином, який проживає з матір`ю, а тому справедливим буде урегулювання конфлікту між батьками шляхом установлення певного режиму спілкування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком. Враховуючи конкретні обставини справи, бажання позивача відновити спілкування з сином для повноцінного виховання, його розвитку, задоволення життєво важливих потреб та зростання під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить його виховання в атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості, колегія суддів апеляційного суду вважає, що зустрічі батька з сином будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків батька із сином і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Затверджений рішенням комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації від 14 лютого 2024 року (протокол № 5) висновок органу опіки та піклування № 109-1119 від 21 лютого 2024 року щодо розв`язання спору не враховує вікових змін дитини, її розвитку та потреб відповідно до її віку на час вирішення спору судом, а тому рекомендовані у ньому зустрічі батька з сином не можуть бути покладені судом в основу висновку при вирішенні спору щодо участі батька у вихованні дитини, що є підставою для самостійного визначення судом кількості і тривалості побачень батька з сином (графік побачень). При вирішенні питання про періодичність побачень батька з сином, можливість спільного відпочинку, колегія суддів апеляційного суду враховує, що на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції малолітній ОСОБА_3 досяг молодшого шкільного віку. Вік дитини потребує відвідування шкільного навчального закладу, що унеможливлює проведення зустрічей з батьком у будні дні, а тому, з урахування конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про встановлення графіку побачень батька з сином у вихідні дні, а саме: шляхом визначення періодичних побачень кожну другу, четверту суботу кожного місяця з 11:00 год до 18:00 год та першу, третю неділю кожного місяця з 11-00 год до 16-00 год. Наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками обумовлює проведення побачень батька з сином поза межами місця постійного проживання дитини, без присутності матері, що забезпечить позивачу можливість вільно і без створення стресової та напруженої ситуації для дитини спілкуватися з нею. Колегія суддів апеляційного суду вважає доцільним також визначити і час для спільного відпочинку батька з сином кожного року під час літніх канікул, тривалістю 14 календарних днів, під час зимових канікул, тривалістю 5 календарних днів, без присутності матері, із зобов`язанням позивача повідомляти ОСОБА_2 про місце перебування сина. При організації спільного відпочинку батька з сином обов`язковою умовою є врахування стану здоров`я дитини. Враховуючи складні стосунки між батьками дитини, задля уникнення конфліктних ситуацій між батьками дитини та забезпечення прав та інтересів дитини, слід покласти на позивача обов`язок дотримуватись режиму харчування, розвитку та відпочинку дитини під час спільного відпочинку з сином.
Тимчасовий виїзд дитини за кордон не може обмежувати право батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 381/1881/21. Отже, з метою забезпечення реалізації прав позивача на участь у вихованні та розвитку, а також спілкуванні з малолітнім сином, який у зв`язку з обставинами, пов`язаними з введенням в Україні воєнного стану, тимчасово перебуває за межами України, беручи до уваги необхідність збереження родинних відносин та емоційного зв`язку між батьком та дитиною, враховуючи технічну можливість забезпечення спілкування позивача із своїм сином за допомогою відеозв`язку та аудіозв`язку, керуючись якнайкращими інтересами дитини, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне у період дії воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей час за кордоном зобов`язати матір дитини організовувати спілкування малолітнього сина з батьком кожного вівторка, четверга протягом 30 хвилин у проміжок часу з 18:00 до 19:30 год за часом місця знаходження дитини, з використанням Інтернет-месенджера WhatsApp на номер матері дитини.
Аргументи учасників справи
26 березня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у задоволенні вимог щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з їх недоведеності. Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тверджень позивача про створення відповідачем перешкод у спілкуванні позивача з сином, якими могли б бути показання свідків, акти органів місцевого самоврядувань довідки з місця проживання або навчання дитини, роздруківки листування між сторонами у справі, докази звернення позивача до правоохоронних органів тощо. 
Надаючи оцінку зібраним доказам, апеляційний суд не взяв до уваги висновок Органу опіку та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення способів участі батька ОСОБА_4 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 21 лютого 2024 року № 109-1119, яким було рекомендовано суду визначити способи участі позивача у вихованні дитини шляхом спілкування з ним у такому порядку: онлайн зустрічі батька з дитиною повинні відбуватися щовівторка та щочетверга по 30 хвилин; в іншому форматі зустрічі повинні відбуватися за попередньою домовленістю з матір`ю та бажанням дитини. Враховуючи те, що позивач та відповідач з малолітньою дитиною проживають окремо один від одного за межами території України та, взагалі, на різних континентах, визначення судом саме зазначеного способу участі батька у вихованні дитини змогло б забезпечити якнайкращі її інтереси і розумний баланс у праві на участь обох батьків у вихованні дитини. Натомість суд апеляційної інстанції узагальнено зазначив, що висновок органу опіки та піклування № 109-1119 від 21 лютого 2024 року щодо розв`язання спору не враховує вікових змін дитини, її розвитку та потреб відповідно до віку на час вирішення спору судом, а тому рекомендовані у ньому зустрічі батька з сином не можуть бути покладені судом в основу висновку при вирішенні спору.
Апеляційний суд не зазначив, які норми процесуального права порушені судом першої інстанції під час дослідження й надання відповідної правової оцінки наданим сторонами доказам, а також не зазначив, які норми матеріального права неправильно застосував суд першої інстанції. Адже лише у цьому разі апеляційний суд має право здійснювати переоцінювання висновків суду першої інстанції. Крім того, з оскаржуваної постанови не вдається зрозуміти, які конкретні докази суд апеляційної інстанції поклав в її основу та якими мотивами він керувався. Зокрема, не враховано пояснення відповідача про те, що вони з позивачем завжди проживали окремо один від одного, в тому числі після народження сина. Позивач майже ніколи не приймав участі у вихованні дитини, не проводив з ним часу разом, між ним та дитиною відсутній психологічно-емоційний контакт, а тому дитина, враховуючи її вік та тривале проживання з матір`ю, може повноцінно не сприймати позивача як батька. Для налагодження довірчих відносин між батьком і дитиною потрібен час, протягом якого поступово відбуватиметься налагодження спілкування та формування емоційної прихильності сина до батька.
З огляду на те, що малолітня дитина не заслуховувалася судами обох інстанцій, а матеріали справи не містять жодних даних за результатами психологічних досліджень дитини, апеляційний суд мав би надати оцінку хоча б висновку органу опіки та піклування № 109-1119 від 21 лютого 2024 року, з якого вбачається, що 24 січня 2024 року під час засідання робочої групи в режимі відеоконференції вдалося поспілкуватися з малолітнім ОСОБА_6 . Із бесіди стало відомо, що він навчався у школі в Об`єднаних Арабських Еміратах, приступить до навчання в школі Нової Зеландії. При намаганні поспілкуватися з Ароном про батька, з`ясувати його думку стосовно спілкування з ним, хлопчик засмутився, почав нервувати та плакати. Проте суд апеляційної інстанції зазначені суттєві обставини до уваги не прийняв. Отже, не можна вважати, що результат судового розгляду повністю спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до частини другої статті 159 СК України в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи: суд бере до уваги ставлення батьків виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні питання про періодичність побачень батька з сином, колегія суддів апеляційного суду абсолютно проігнорувала той факт, що позивач проживає на території Грузії, а відповідач з дитиною у Новій Зеландії, та що відстань між цими країнами становить 16 027 км. Це абсолютно нереалістичний з точки зору його виконання графік побачень батька з сином.
Крім того, суд апеляційної інстанції зобов`язав відповідача організовувати спілкування малолітнього сина з батьком за часом місцязнаходження дитини, з використанням Інтернет-месенджера «WhatsApp» на номер матері дитини. Слід відзначити, що різниця у часі між Грузією та Новою Зеландією становить 9 годин, отже, коли у Новій Зеландії наступить 18:00 год у Грузії буде 04:00 год ранку. Отже, встановлені судом апеляційної інстанції конкретні способи захисту «порушених» прав позивача вочевидь є неефективними та навіть нереальними у виконанні.
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду у постанові від 07 грудня 2023 року у справі №569/14585/21, в якій за подібних фактичних обставин (коли діти перебувають за кордоном), суди правомірно відстрочували порядок виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, натомість зобов`язуючи відповідача на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозв`язку через мобільні телефони, що сприятиме підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України.
Тому суд апеляційної інстанції не визначив той порядок участі батька у спілкуванні з малолітніми дітьми, який би достатнім чином відповідав реальним обставинам справи, які склалися на момент вирішення справи.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 25 березня 2024 року у справі № 742/1716/23, від 14 червня 2023 року у справі №462/5189/20, від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 754/9026/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі 
№ 487/10132/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 14 травня 2024 року у справі № 756/3852/22, від 05 жовтня 2022 року у справі № 196/1202/19, від 27 лютого 2024 року у справі № 295/12894/20, від 07 грудня 2023 року у справі № 569/14585/21, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20, від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18, від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22, від 04 травня 2022 року у справі № 696/805/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 711/8611/20, від 26 червня 2023 року у справі № 753/5374/22, від 31 січня 2024 року у справі № 276/1741/22, від 16 жовтня 2024 року у справі № 509/7128/21).
Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 21 жовтня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2022 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 . У свідоцтві про народження дитини батьком записано ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 лютого 2022 року у справі № 761/32191/21 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5 000,00 грн щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 07 вересня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до розрахунку заборгованості від 28 березня 2023 року № 4453, виданого приватним виконавцем Лановенко Л. О., заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_4 станом на 28 березня 2023 року складає 69 198,18 грн.
ОСОБА_7 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 . Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Сторонами під час судового розгляду справи не заперечувалось, що ОСОБА_2 разом із сином до початку воєнних дій на території України проживали в м. Харків, з початком війни виїхали до м. Дунаївці Хмельницької області, на цей час перебувають в Новій Зеландії.
Відповідно до звернення до Шевченківського УП ГУНП у місті Києві від 11 листопада 2021 року про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, який, за обставинами наведеними у заяві ОСОБА_2 , 08 серпня 2021 року вчинив дії щодо примусового вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу власника шляхом зламування замків та вибиття дверей. Внаслідок постіійного переслідування, погроз та вчинення сварок з боку ОСОБА_4 вона була змушена тимчасово переїхати до м. Харків до матері, але і там ОСОБА_4 не залишив її у спокої, приїзжав, влаштовував сварки.
24 січня 2024 року в Службі у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації відбулося засідання робочої групи у складі працівників Служби, Шевченківського районного в місті Києві центру соціальних служб, на яке були запрошені представники ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . В режимі відеоконференції вдалося поспілкуватися з ОСОБА_2 та малолітнім ОСОБА_8 , оскільки вони проживають у Новій Зеландії. Із бесіди з малолітнім ОСОБА_8 стало відомо, що він навчався у школі в Об`єднаних Арабських Еміратах, приступить до навчання в школі Нової Зеландії. При намаганні поспілкуватися з ОСОБА_9 про батька, з`ясувати його думку стосовно спілкування з ним, хлопчик засмутився, почав нервувати та плакати. Враховуючи зазначені факти, рішення комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації від 14 лютого 2024 року (протокол № 5), керуючись статтями 141, 157, 159 СК України, статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації рекомендував суду визначити способи участі ОСОБА_4 вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування з ним у такому порядку: онлайн зустрічі батька з дитиною повинні відбуватися щовівторка та щочетверга по 30 хвилин; в іншому форматі зустрічі повинні відбуватися за попередньою домовленістю з матір`ю та бажанням дитини.
Згідно з висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 21 лютого 2024 року № 109-1119 (протокол засідання комісії від 06 грудня 2023 року № 25 та протокол засідання комісії від 14 лютого 2024 року № 15) Орган опіки та піклування районної в місті Києві державної адміністрації рекомендує суду визначити способи участі ОСОБА_4 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом спілкування з ним у такому порядку: онлайн зустрічі батька з дитиною повинні відбуватися щовівторка та щочетверга по 30 хвилин; в іншому форматі зустрічі повинні відбуватися за попередньою домовленістю з матір`ю та бажанням дитини.
Позиція Верховного Суду
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
У частинах першій-третій статті 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з положеннями частини першої та другої статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Відповідно до частини четвертої і п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року в справі № 562/1686/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено: 
«міжнародними та національними нормами законодавства України закріплено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Також передбачено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок - не чинити цьому перешкоди. У справах, що виникають зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.
Верховний Суд вкотре наголошує, що при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків. Судам необхідно враховувати загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, надавати ретельну оцінку низці факторів, які залежно від обставин відповідної справи можуть відрізнятися.
При вирішенні питання щодо участі того з батьків, хто проживає окремо, у вихованні та спілкуванні з дитиною необхідно пам`ятати, що у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 276/1741/22, на яку посилається заявник, зроблений висновок про те, що право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 569/14585/21, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано: «Встановлюючи порядок побачень батька з дітьми, врахувавши інтереси дітей, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм чинного законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, активне, стабільне бажання батька брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїми дочкою та сином, наявність конфлікту та неприязних відносин між батьками, які не змогли самостійно визначити порядок участі у вихованні дітей, відсутність підтверджених належними та достатніми доказами обставин, які б могли бути підставою для обмеження права батька на спілкування з дітьми, взявши до уваги висновок органу опіки та піклування, суди дійшли правильного висновку про можливість визначення порядку періодичних тимчасових побачень ОСОБА_1 з дітьми, оскільки право батька на спілкування з дітьми є його незаперечним правом, а спілкування малолітніх дітей з батьком відповідає їхнім інтересам. Суди правильно врахували те, що діти наразі перебувають за кордоном, відстрочивши порядок виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дітей на час воєнного стану в Україні та перебування дітей у цей період за кордоном, натомість зобов`язавши відповідачку на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозвязку через мобільні телефони, що буде сприяти підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України».
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У справі, що переглядається:
судами встановлено, що сторони у справі мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки дитини проживають окремо. Після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у червні 2022 року малолітній син сторін залишився проживати з матір`ю, та у зв`язку з обставинами, пов`язаними з введенням в Україні воєнного стану, ОСОБА_2 разом із сином з початком війни виїхали у м. Дунаївці Хмельницької області, надалі виїхала разом з сином в Нову Зеландію, де продовжує проживати на час вирішення справи;
на підставі наданих сторонами та досліджених судом апеляційної інстанцій доказів встановлено, що батьки малолітньої дитини у добровільному порядку досягти згоди щодо способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у вихованні і спілкуванні із сином не можуть, 
скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, врахувавши інтереси малолітньої дитини та конкретні обставини саме цієї справи, а також принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, правильно визначив порядок і спосіб спілкування батька з сином та його участь у вихованні шляхом визначення періодичних побачень, оскільки такий відповідатиме інтересам як дитини, так і батька.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не надав оцінки висновку органу опіки та піклування № 109-1119 від 21 лютого 2024 року в частині з`ясування думки дитини стосовно спілкування з позивачем, оскільки апеляційний суд такий висновок проаналізував та врахував при вирішення цього спору, але не погодився в частині способу участі батька у вихованні дитини, належним чином мотивувавши свій висновок. При цьому орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, у тому числі за наслідком спілкування з малолітнім ОСОБА_8 в режимі відеоконференції, оскільки він з відповідачем проживає у Новій Зеландії, рекомендував суду визначити способи участі ОСОБА_4 вихованні дитини ОСОБА_3 шляхом спілкування з ним у такому порядку: онлайн зустрічі батька з дитиною повинні відбуватися щовівторка та щочетверга по 30 хвилин; в іншому форматі зустрічі повинні відбуватися за попередньою домовленістю з матір`ю та бажанням дитини.
Необґрунтованими є доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не відстрочив виконання визначеного судом способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини на час воєнного стану в Україні та перебування її у цей період за кордоном, натомість зобов`язуючи відповідача на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозв`язку через мобільні телефони, з таких мотивів.
У частині сьомій статті 265ЦПК України передбачено, зокрема, що у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочення або розстрочення виконання рішення.
Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (частина перша статті 267 ЦПК України).
Касаційний суд звертає увагу, що за змістом оскарженої постанови апеляційний взяв до уваги, що виїзд дитини за кордон не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з дитиною, яке повинно реалізовуватися задля підтримки родинних зв`язків та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком. Після введення воєнного стану в Україні відповідач разом з малолітнім сином змінила своє місце проживання та на цей час проживає у Новій Зеландії, у зв`язку з чим на час воєнного стану в Україні та перебування дитини у цей період за кордоном вказав про необхідність зобов`язання відповідача організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозв`язку, що сприятиме підтриманню зв`язку дітей із батьком до того часу, як вони повернуться до України.
Апеляційний суд визначив, що у період воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей час за кордоном зобов`язано матір дитини ОСОБА_5 організовувати спілкування малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_4 кожного вівторка, четверга протягом 30 хвилин у проміжок часу з 18:00 год до 19:30 год за часом місцезнаходження дитини, з використанням Інтернет-месенджера «WhatsApp» на номер матері дитини ОСОБА_2 . 
Отже, апеляційний суд визначив порядок виконання рішення у період воєнного стану в Україні і перебування дитини у цей час за кордоном, зобов`язавши відповідача на цей період організувати спілкування дітей із батьком у режимі відеозв`язку, а тому необхідності відстрочувати виконання рішення в частині порядку і способу спілкування батька з сином та його участі у вихованні шляхом визначення періодичних побачень та спільного відпочинку необхідності не було, оскільки судове рішення у наведеній частині в цей період не буде підлягати примусовому виконанню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права і зводяться до переоцінкидоказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко