УХВАЛА 

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 752/16754/23

провадження № 61-1628ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу Київської міської ради на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач Ольга Аркадіївна, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач Ольга Аркадіївна, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 квітня 2025 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 15 жовтня 2025 року, заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Вареника А. М. про ухвалення додаткового рішення задоволено. 
Стягнуто з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420 грн.
У листопаді 2025 року засобами поштового зв`язку представниця Київської міської ради - Горбачова І. В. вперше звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року. 

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року залишено без руху касаційну скаргу Київської міської ради без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: конкретизувати підстави касаційного оскарження та надати суду уточнену редакцію касаційної скарги та її копії відповідно до кількості учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року касаційну скаргу Київської міської ради на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику, оскільки Київська міська рада узагальнено послалася на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як 
на підставу касаційного оскарження. Верховний Суд визнав це неналежним виконанням обов`язкових вимог процесуального закону, визначених 
пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України (провадження № 61-14845ск25).

У лютому 2026 року Київська міська рада повторно подала касаційну скаргу 
на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Заявник дійсно в силу норм ЦПК України має право на повторне звернення до суду касаційної інстанції, однак особа, яка подає касаційну скаргу, має чітко визначити та обґрунтувати одну чи декілька (якщо вони не є взаємовиключними) підстав касаційного оскарження передбачених процесуальним законом.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки у порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником 
у касаційній скарзі не вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги 
на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований 
в оскаржуваному судовому рішенні.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо судове рішення оскаржується 
з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо:
1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, 
і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні;
4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу;
5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою;
6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції;
8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або
4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Аналізуючи вищезазначені норми, Верховний Суд зауважує, що касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. Суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин; пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення; пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи; пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що заявник удруге звертається до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення. Однак касаційну скаргу вже було повернуто у зв`язку із незазначенням підстав касаційного оскарження (ухвала Верховного Суду від 26 січня 2026 року, провадження № 61-14845ск25).

За загальним правилом повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до Верховного Суду, однак лише за умови, якщо обставини, які стали підставою для повернення скарги усунені (перестали існувати). 

Натомість заявник, повторно подаючи касаційну скаргу, знову не зазначає підстав касаційного оскарження.
У касаційній скарзі Київська міська рада посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Водночас Верховний Суд звертає увагу, що у випадку визначення заявником підставою касаційного оскарження судових рішень пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовної практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Оскільки Київська міська рада узагальнено посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження, то Верховний Суд не вважає це належним виконанням обов`язкових вимог процесуального закону, визначених пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України

Загальне посилання на те, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, не свідчить про дотримання вимог ЦПК України щодо зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви (рішення ЄСПЛ в справах «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Узагальнюючи наведене, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (частина сьома статті 185 ЦПК України).

Керуючись статтями 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київської міської ради на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач Ольга Аркадіївна, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно вважати неподаною та повернути заявнику. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Р. А. Лідовець