ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року
м. Київ

справа № 728/552/22 
провадження № 61-5973св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Бахмацька міська рада Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Бахмацької міської ради Ніжинського району Чернігівської області, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним рішення про надання у власність земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій остаточно просила суд:
- визнати недійсним рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року «Про затвердження технічної документації на право власності земельних ділянок» про надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 в розмірі 0,0962 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд ОСОБА_2 , кадастровий номер 7420310100:00:001:0136;

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 05 січня 2005 року серії ЧН № 059967, згідно з яким ОСОБА_2 на підставі рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,0962 га у межах згідно з планом, що розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136;

- визнати недійсним рішення Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року «Про погодження актів готовності до експлуатації житлових будинків, господарських будівель та оформлення права власності», в частині оформлення права власності на будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Бахмацькою міською радою 10 лютого 2010 року, згідно з яким власниками будинку на АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 по 1/3 частки кожен.

Позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_3 . Документами, що підтверджують її право власності на це майно, є свідоцтво про право власності на житло від 07 вересня 1993 року № НОМЕР_1 (на 1/3 частки); договір дарування від 12 серпня 1996 року (1/3 частки); договір дарування від 13 лютого 1997 року (1/3 частки). Вказувала на те, що згадана квартира є 1/2 частиною двоквартирного житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, розташованого на АДРЕСА_2 . Відповідно до даних технічного паспорта індивідуального житлового фонду на АДРЕСА_2 від 04 червня 1996 року, дві квартири цього будинку мають спільну глуху стіну та окремі входи. Власниками іншої квартири АДРЕСА_4 до 02 лютого 2010 року були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (по 1/3 частки кожен у квартирі, а у будинку - по 1/6 частки кожен). 

Зазначала, що рішенням Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року погоджено акти готовності до експлуатації квартир, житлових будинків та господарських будівель та оформлено право власності на приватні будинки та господарські будівлі на АДРЕСА_2 громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . У акті готовності об`єкта до експлуатації від 21 січня 2010 року зазначено, що трикімнатний житловий будинок із господарськими будівлями та гаражем ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 АДРЕСА_5 збудований господарським способом у період з травня 1980 року до вересня 1992 року. 10 лютого 2010 року Бахмацька міська рада видала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно з яким власниками житлового будинку на АДРЕСА_2 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , по 1/3 частки, кожен. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24 січня 2020 року, право власності на будинок на АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 (1/3 частки), ОСОБА_4 (1/3 частки), ОСОБА_2 (1/3 частки). Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 10 лютого 2010 року серії НОМЕР_2 , видане Бахмацькою міською радою. 

Також зазначала, що державним актом на право власності на земельну ділянку від 05 січня 2005 року серії ЧН №059967 засвідчено, що ОСОБА_2 , на підставі рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року, є власником земельної ділянки площею 0,0962 га, у межах, згідно з планом, яка розташована на АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер 7430210100:00:001:0136. На плані земельної ділянки, який міститься на зворотному боці акта, зображена земельна ділянка, і у описі меж вказано: А-Б ОСОБА_5 (її мати, яка подарувала 1/3 частки квартири їй і яка постійно проживає на АДРЕСА_2 ). У Державному земельному кадастрі місце розташування вищевказаної земельної ділянки вказано: АДРЕСА_2 , що підтверджено інформацією з Державного земельного кадастру. 

Вказувала на те, що листом від 30 січня 2020 року Бахмацький міський голова Шимко П. М. повідомив її про те, що відповідно до архівних даних виконавчого комітету Бахмацької міської ради, підпунктом 1.35 рішення 14-ї сесії Бахмацької міської ради четвертого скликання «Про затвердження технічної документації на право власності земельних ділянок» від 02 грудня 2004 року, ОСОБА_2 було надано у приватну власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 , в розмірі 0,0962 га, для обслуговування жилого будинку і господарських споруд. Довідкою начальника відділу архітектури, містобудування та ЖКГ Бахмацької міської ради від 16 грудня 2019 року № 03-20/336 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_3 , надана поштова адреса: АДРЕСА_2 . 03 січня 2020 року Комунальне підприємство «Прилуцьке МБТІ» виготовило технічний паспорт на будинок садибного типу із господарськими будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_2 згідно з яким, на схемі розташування будівель та споруд є графічні зображення будинку, стіна якого є спільною з іншою частиною будівлі, веранди, сараю, гаражу, погреба, вбиральні та огорожі. В розділі площа земельної ділянки вказано всього під забудовою 137,40 кв. м. Погріб, який є спільною власністю обох власників суміжних квартир, знаходиться на земельній ділянці, що перебуває у користуванні позивачки, а спільна криниця знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_2 . У технічному паспорті на жилий будинок індивідуального житлового фонду на АДРЕСА_3 , складеному 04 червня 1996 року, зображено земельну ділянку неправильної форми, площею близько 0,08 га, яка перебуває у користуванні обох співвласників цього будинку. Конфігурація цієї земельної ділянки така ж, як і в державному акті на право власності на земельну ділянку, виданому ОСОБА_2 . 

Також вказувала на те, що ОСОБА_2 була передана у власність частина земельної ділянки, на якій розташовані належні їй квартира (1/2 частини будинку) із господарськими будівлями, і яка не була у його користуванні до прийняття оскаржуваного рішення і не перебуває наразі. Рішенням Бахмацької міської ради від 25 лютого 2020 року їй було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,0400 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). При зверненні позивачки до фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 щодо виготовлення вищевказаного проекту землеустрою, з`ясувалося, що земельна ділянка, на якій розташована належна позивачці квартира (1/2 частки будинку) та господарські будівлі на АДРЕСА_2 , знаходиться у власності ОСОБА_2 . Наголошувала на тому, що про порушення свого права на отримання у власність земельної ділянки, вона дізналася 30 січня 2020 року із листа міського голови Бахмацької міської ради від 30 січня 2020 року №03-21/271, тому строк позовної давності, за доводами позивача, нею не пропущено. 

Зазначала, що із наданням Бахмацькою міською радою дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (25 лютого 2020 року) вона мала всі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення відповідних документів на право власності на земельну ділянку. Наголошувала на тому, що дотрималась процедури, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю, але та обставина, що при виготовленні проекту землеустрою ОСОБА_2 була допущена помилка, і ним приватизована земельна ділянка, яка правомірно перебуває у її користуванні, свідчить про порушення її прав на отримання у власність присадибної земельної ділянки, та обмеження її у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна. Враховуючи ту обставину, що оскаржувані рішення, державний акт та свідоцтво про право власності на нерухоме майно були видані у 2004, 2005 та 2010 роках, позивачка просила поновити строк звернення до суду, оскільки їй не було відомо про їх існування.

З огляду на викладене, позивачка вважала, що її порушені права підлягають захисту у судовому порядку за цим уточненим позовом.

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 21 березня 2024 року прийнято до розгляду змінену позовну заяву ОСОБА_1 до Бахмацької міської ради Ніжинського району Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення про надання у власність земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним рішення про оформлення права власності на приватний будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Виключено із числа третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та залучено їх до участі у справі як співвідповідачів.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року у складі судді Роздайбіда О. В. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. 

Визнано недійсним рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року «Про затвердження технічної документації на право власності земельних ділянок» про надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , в розмірі 0,0962 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд ОСОБА_2 , кадастровий номер 7420310100:00:001:0136. 

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 05 січня 2005 року серії ЧН №059967, згідно з яким ОСОБА_2 на підставі рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року є власником земельної ділянки площею 0,0962 га у межах згідно з планом, що розташована на АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136. 
Визнано недійсним рішення Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року «Про погодження актів готовності до експлуатації житлових будинків, господарських будівель та оформлення права власності» в частині оформлення права власності на будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Бахмацькою міською радою 10 лютого 2010 року, згідно з яким власниками будинку на АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , по 1/3 частки кожен. 

Стягнуто з Бахмацької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 550, 90 грн з кожного. 

Стягнуто з Бахмацької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачка ОСОБА_1 відкрито, безперервно та добросовісно володіє (користується) спірною земельною ділянкою, проте, належним чином у передбаченому законом порядку не може зареєструвати земельну ділянку площею 0,0384 га та право власності на неї, оскільки відповідачу ОСОБА_2 була передана у власність частина земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачу квартира (1/2 частина будинку) із господарськими будівлями, і яка не була в його користуванні до прийняття оскаржуваного рішення, і не перебуває наразі.

Також суд першої інстанції із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (провадження № 14-438цс19), про те, що згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття, дійшов висновку про те, що оскаржувані рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року; державний акт на право власності на земельну ділянку від 05 січня 2005 року серії ЧН №059967; рішення Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року в частині оформлення права власності на будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Бахмацькою міською радою 10 лютого 2010 року, не відповідають вимогам закону та підлягають визнанню недійсними.
Додатковим рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2024 року у складі судді Роздайбіда О. В., з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 вересня 2024 року про виправлення описки, стягнуто з Бахмацької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 вартість проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 4 530,80 грн. 

Ухвалюючи у справі додаткове судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, однак при ухваленні такого рішення судом не було вирішене питання про стягнення з відповідачів судових витрат, а саме, витрат на проведення у справі судової земельно-технічної експертизи, то такі витрати підлягають стягненню додатковим судовим рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. 

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року «Про погодження актів готовності до експлуатації житлових будинків, господарських будівель та оформлення права власності» в частині оформлення права власності на будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Бахмацькою міською радою 10 лютого 2010 року, згідно якого власниками будинку на АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 по 1/3 частки кожен - скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у вказаній частині відмовлено.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року змінено, шляхом викладення першого, шостого, сьомого, восьмого, дев`ятого, десятого абзаців його резолютивної частини у наступній редакції: 

«Позовні вимоги ОСОБА_1 до Бахмацької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення про надання у власність земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним рішення про оформлення права власності на приватний будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно -задовольнити частково.
Стягнути з Бахмацької міської ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 248 (двісті сорок вісім) грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 248 (двісті сорок вісім) грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 248 (двісті сорок вісім) грн. 15 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 248 (двісті сорок вісім) грн. 15 коп.

Стягнути з Бахмацької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1 250 (одна тисяча двісті п`ятдесят) грн., з кожного, в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу».

В іншій частині рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року залишено без змін.

Додаткове рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2024 року змінено, шляхом викладення першого абзацу його резолютивної частини у наступній редакції: «Стягнути з Бахмацької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 1 132 (одна тисяча сто тридцять дві) грн. 70 коп., із кожного, в рахунок відшкодування понесених витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи».

В іншій частині додаткове рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2024 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1 652,70 грн, в рахунок часткового відшкодування сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2 500,00 грн, в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. 

Приймаючи вказану постанову, апеляційний суд виходив із того, що позивачка ОСОБА_1 відкрито, безперервно та добросовісно володіє (користується) земельною ділянкою площею 0,0384 га, за адресою: АДРЕСА_3 , на якій розташована належна їй на праві власності квартира, проте вона належним чином, у передбаченому законом порядку, не може зареєструвати земельну ділянку та право власності на неї, оскільки частина земельної ділянки, на якій розташовані належні позивачці квартира (1/2 частини будинку) із господарськими будівлями, була передана у власність ОСОБА_2 , хоча вона не була в його користуванні до прийняття оскаржуваного рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року, і не перебуває наразі.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що належним способом захисту порушеного права позивачки на отримання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,0400 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), якою вона фактично користується, є саме визнання недійсним рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року «Про затвердження технічної документації на право власності земельних ділянок» про надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 в розмірі 0,0962 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд громадянину ОСОБА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 7420310100:00:001:0136, та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 січня 2005 року серії ЧН № 059967, тому такі позовні вимоги обґрунтовано задоволено судом першої інстанції. 

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про те, що оскільки позивачка, звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним рішення Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року «Про погодження актів готовності до експлуатації житлових будинків, господарських будівель та оформлення права власності», в частині оформлення права власності на будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; та із вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Бахмацькою міською радою 10 лютого 2010 року, згідно якого власниками будинку на АДРЕСА_2 , є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , по 1/3 частки кожен, жодним чином не обґрунтувала свої позовні вимоги в цій частині та не зазначила, яким чином вказані документи порушують її загальні права, право власності, право вільно користуватись та розпоряджатися її майном та часткою, що належить їй, та/або порушує чи не відповідає нормам діючого законодавства, то такі позовні вимоги задоволенню не підлягали.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що з огляду на часткове скасування рішення суду першої інстанції, часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та положення частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, розподіл судових витрат сторін у цій справі підлягає зміні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи 

У травні 2025 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та залишити в цій частині в силі рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 та у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). 

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що у 1993 році сторони справи приватизували дві квартири в двоквартирному будинку на АДРЕСА_2 . Надалі відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за сприяння Бахмацької міської ради оформили свою квартиру як житловий будинок без проведення поділу будинку чи виділення своєї частки. Заявниця позбавлена можливості провести виділ своєї частки у будинку на АДРЕСА_2 чи поділ цього будинку, оскільки право спільної часткової власності сторін на такий будинок не було припинено, що є порушенням її права на мирне володіння майном.

Також касаційна скарга містить посилання на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки всім доводам і аргументам заявниці тощо.

У липні 2025 року  ОСОБА_4 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну ОСОБА_1 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду. 

Межі касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року в частині залишення без змін рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Бахмацької міської ради Чернігівської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року «Про затвердження технічної документації на право власності земельних ділянок» про надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , в розмірі 0,0962 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд громадянину ОСОБА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 7420310100:00:001:0136, та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 січня 2005 року серії ЧН № 059967, та в частині розподілу судових витрат, то оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в цій частині Верховним Судом не переглядається. 

Отже, постанова Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року переглядається Верховним Судом лише в частині скасування рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04 липня 2024 року та вирішення апеляційним судом позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року «Про погодження актів готовності до експлуатації житлових будинків, господарських будівель та оформлення права власності» щодо оформлення права власності на будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Бахмацькою міською радою 10 лютого 2010 року, згідно з яким власниками будинку на АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 по 1/3 частки кожен.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків, зокрема надання доказів на підтвердження доплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на підставіпункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Бахмацького районного суду Чернігівської області матеріали справи № 728/552/22; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У липні 2025 року матеріали справи № 728/552/22 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується: свідоцтвом про право власності на житло від 07 вересня 1993 року № НОМЕР_1 (1/3 частки); договором дарування від 12 серпня 1996 року (1/3 частки); договором дарування від 13 лютого 1997 року (1/3 частки).

Відповідно до свідоцтва про одруження від 09 серпня 2002 року серії НОМЕР_3 позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_7 ».

Квартира позивачки ОСОБА_1 є 1/2 частиною двоквартирного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на АДРЕСА_2 .

Відповідно до даних технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду на АДРЕСА_2 від 04 червня 1996 року, дві квартири цього будинку мають спільну глуху стіну та окремі входи.

Власниками іншої квартири на АДРЕСА_1 , до 02 лютого 2010 року були відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (по 1/3 частки кожен у квартирі, а у будинку - по 1/6 кожен).

Рішенням Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року було погоджено акти готовності до експлуатації квартир, житлових будинків та господарських будівель, та оформлено право власності на приватні будинки та господарські будівлі на АДРЕСА_2 , громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , загальною площею 116,30 кв. м, житлова площа 34,70 кв. м.

Відповідно до акта готовності об`єкта до експлуатації від 21 січня 2010 року, трикімнатний житловий будинок з господарськими будівлями та гаражем на АДРЕСА_2 збудований господарським способом у період з травня 1980 року до вересня 1992 року.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 січня 2020 року № 197491007, власниками житлового будинку на АДРЕСА_2 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 по 1/3 частки кожен. Підстава виникнення права власності - свідоцтво про право власності від 10 лютого 2010 року серії НОМЕР_2 , видане Бахмацькою міською радою.

Рішенням Бахмацької міської ради 14 сесії 24 скликання від 02 грудня 2004 року затверджено технічну документацію на право власності на землю, та надано у власність земельну ділянку площею 0,0962 га, яка розташована на АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку і господарських споруд ОСОБА_2 . 

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 06 січня 2020 року, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 розміром 0,0962 га, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить ОСОБА_2 . 

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Прилуцьке МБТІ» від 22 вересня 2020 року про можливість виділу частки нерухомого майна (квартири), розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в окреме домоволодіння, комунальне підприємство повідомило позивача, що реконструкція квартир в домоволодіння проводиться відповідно до вимог чинного законодавства, і такий висновок передбачає зазначення назви документа про право власності (користування) земельною ділянкою та її розмір.

Рішенням Бахмацької міської ради від 25 лютого 2020 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 орієнтовною площею 0,0400 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Ухвалою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Ковалюха В. М. у цій справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

На вирішення експертів були поставлені наступні питання:

1) Який фактичний порядок користування земельною ділянкою, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136? Яка конфігурація, проміри та площа земельної ділянки, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .?

2) Чи розташована квартира (1/2 частини житлового будинку) з господарськими будівлями на АДРЕСА_3 на земельній ділянці, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136, що належить ОСОБА_2 .?

Відповідно до висновку експерта від 22 грудня 2023 року № СЕ-19/125-23/645-ЗТ, за результатами судової земельно-технічної експертизи, експертом встановлено, що ОСОБА_1 фактично користується частиною земельної ділянки, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136, що має конфігурацію наближену до прямокутника, площею 0,0384 га.

ОСОБА_2 фактично користується частиною земельної ділянки, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136, що має складну геометричну конфігурацію, площею 0,0572 га.

Квартира (1/2 частини житлового будинку) з господарськими будівлями: 1/2 частини сараю та погріб, якими користується ОСОБА_1 , розташовані на частині земельної ділянки, кадастровим номер 7420310100:00:001:0136, що належить ОСОБА_2 , та якою фактично користується ОСОБА_1 

Колодязь , яким користується ОСОБА_1 , розташований на частині земельної ділянки, кадастровий номер 7420310100:00:001:0136, що належить ОСОБА_2 , та якою фактично користується ОСОБА_2 . 

Правове обґрунтування

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року «Про погодження актів готовності до експлуатації житлових будинків, господарських будівель та оформлення права власності» щодо оформлення права власності на будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Бахмацькою міською радою 10 лютого 2010 року, і ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивачка звертаючись до суду із цими позовними вимогами, жодним чином їх не обґрунтувала, не зазначила, яким чином вказані документи порушують її загальні права, право власності, право вільно користуватись та розпоряджатися її майном та часткою, що належить їй, та/або порушує чи не відповідає нормам діючого законодавства, то такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Посилання у касаційній скарзі на те, що заявниця позбавлена можливості провести виділ своєї частки у будинку на АДРЕСА_2 чи поділ цього будинку, оскільки право спільної часткової власності сторін на такий будинок не було припинено, що є порушенням її права на мирне володіння майном, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Водночас порядок поділу спільного майна встановлено у статтях 367 та 372 ЦК України. 

Так, статтею 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За змістом частини третьої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу з нього частки формується нова реєстраційна справа з відкриттям відповідного розділу в Державному реєстрі прав.

Аналіз наведених норм матеріального права свідчить про те, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. 

Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 357/3145/20 (провадження № 14-36цс25).

Судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено та матеріали справи, яка перегадаються, свідчать про те, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири в двоквартирному житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованої, за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с.7, 9-10, 11). 

Власниками іншої квартири у цьому будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , до 02 лютого 2010 року були відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (по 1/3 частки кожен у квартирі, а у будинку - по 1/6 кожен).

Відповідно до даних технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду на АДРЕСА_2 від 04 червня 1996 року, дві квартири цього будинку мали спільну глуху стіну та окремі входи (т. 1 а.с.12-16).

Рішенням Бахмацької міської ради від 02 лютого 2010 року погоджено акти готовності до експлуатації квартир, житлових будинків та господарських будівель, та оформлено право власності на приватний будинок та господарські будівлі на АДРЕСА_2 , громадянам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , загальною площею 116,30 кв. м, житлова площа 34,70 кв. м ( т. 1 а. с.21, зворот).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 січня 2020 року № 197491007, власниками трикімнатного житлового будинку з господарськими будівлями та гаражем на АДРЕСА_2 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 по 1/3 частці кожен. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 10 лютого 2010 року серії НОМЕР_2 , видане Бахмацькою міською радою (т. 1. а. с. 22).

Аналіз наведеного свідчить про те, що фактично 1/2 частини двоквартирного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого на АДРЕСА_2 , яка належала по 1/6 відповідачам: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , були виділені в окремий (ізольований) трикімнатний житловий будинок з господарськими будівлями та гаражем на АДРЕСА_2 . 

Спільна часткова власність позивачки ОСОБА_1 та відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на двоквартирний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований на АДРЕСА_2 фактично була припинена.

Позивачка у цій справі не надала судам попередніх інстанцій належних та достатніх доказів того, що вона позбавлена можливості на оформлення права власності на свою частину будинку на АДРЕСА_2 , а також того, що за таких умов її право на мирне володіння майном було порушено. 

Натомість, Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів попередніх інстанцій чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 та у постанові Верховного Суду, від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи касаційної скарги щодо того, що апеляційний суд не надав належну оцінку всім доводам і аргументам заявниці, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 

Тож, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду в оскаржуваній частині його постанови.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 березня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник