ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2025 року 
м. Київ

справа № 953/10007/23
провадження № 61-4094св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко Анна Сергіївна, на постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 30 липня 1999 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року було розірвано. 
У шлюбі у них народилися діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони набули у власність майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме:
квартиру АДРЕСА_1 ;
автомобіль марки «Kia», модель «Cerato»;
квартиру АДРЕСА_2 , яку вона вважає особистою приватною власністю з огляду на те, що її батько ОСОБА_6 у 2003 році уклав договір пайової участі у будівництві із Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІК-ХСУ» (далі - ТОВ «ЛІК-ХСУ», товариство), за умовами якого товариство взяло на себе зобов`язання виконати весь обсяг необхідних будівельно-монтажних робіт щодо будівництва квартири 
АДРЕСА_3 . Точну дату укладення договору вона повідомити не може, оскільки відповідач протиправно заволодів цим договором і на час розгляду справи не повернув його позивачці. Пайовий внесок у розмірі 60 457,00 грн за сплатив її батько.
17 листопада 2005 року між нею та ТОВ «ЛІК-ХСУ» укладений договір № 121, предметом якого є виконання товариством для позивачки будівельно-монтажних робіт щодо будівництва квартири АДРЕСА_3 , з подальшою передачею квартири за актом приймання-передачі. 
23 липня 2007 року на підставі цього договору ТОВ «ЛіК-ХСУ» передало, а ОСОБА_1 прийняла квартиру АДРЕСА_3 .
18 січня 2008 року на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова № 1633 позивачці було видано свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , та надалі проведено реєстрацію права власності на цю квартиру за позивачкою.
Зазначена квартира фактично подарована їй батьком ОСОБА_6 , а тому є особистою приватною власністю позивачки і поділу як спільна сумісна власність подружжя не підлягає.
Посилаючись на наведене, позивачка просила визнати за нею право власності на: 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м; 1/2 частку легкового автомобіля марки «Kia», модель «Cerato» 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Припинити її право власності на 1/2 частку легкового автомобіля марки «Kia», модель «Cerato» 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з відповідача компенсацію її частки в розмірі 108 610,00 грн.
Визнати її особистою приватною власністю квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м.
Стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн та витрати зі сплати судового збору.
У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м; 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м; 1/2 частку автомобіля марки «Kia», модель «Cerato», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м; 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м; 1/2 частку автомобіля марки «Kia», модель «Cerato», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що за взаємною згодою сторін право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м, та на легковий автомобіль марки «Kia», модель «Cerato» 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 було зареєстроване за ним, а на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, - за ОСОБА_1 .
Підстав для визнання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 немає, оскільки вона була придбана подружжям за спільні кошти та підлягає поділу між ними в рівних частках. 
Короткий зміст ухвалених судових рішень
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за 
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м;
Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку автомобіля марки «Kia», модель «Cerato» 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 108 610,00 грн, що дорівнює половині середньо ринкової вартості зазначеного автомобіля.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 5 396,30 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради витрати за надання копій з матеріалів інвентаризаційної справи у розмірі 337,10 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на право власності на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 17,8 кв. м; 1/2 частку квартири, за адресою:АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 396,10 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що вона не довела, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_6 , фактично подарована їй батьком, а відповідач не брав участі у набутті цього майна ані коштами, ані спільною працею. Крім того, вона не довела, що між нею та батьком було укладено будь-який письмовий договір на підтвердження набуття позивачкою права власності або відступлення права вимоги 
Вирішуючи зустрічні позові вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що у період шлюбу сторони набули у власність майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: квартиру АДРЕСА_7 ; автомобіль марки «Kia», модель «Cerato»; квартиру АДРЕСА_2 , а тому підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Оскільки майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності.
Посилаючись на те, що грошові кошти за придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , були сплачені її батьком, а майнові права на зазначену квартиру їй було передано на підставі договору відступлення права вимоги, ОСОБА_1 не надала договору про відступлення права вимоги, а також доказів на підтвердження того, що зазначений правочин був вчинений не в інтересах сім`ї.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що презумпцію спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 не спростувала. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особистою приватною власністю квартири, за адресою:АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м; у частині задоволення позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку квартири, за адресою:АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку зазначеної квартири; в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору у розмірі 5 396,30 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. 
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м.
У задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_6 , загальною площею 62,3 кв. м, житловою площею 37,7 кв. м, та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку зазначеної квартири відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 11 871,62 грн.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 15 000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що всупереч 
статті 89 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд першої інстанції не з`ясував, що саме батько позивачки - ОСОБА_6 уклав договір пайової участі у будівництві квартири АДРЕСА_2 , та сплатив на виконання умов зазначеного договору пайовий внесок у розмірі 60 457,00 грн, що підтверджується копією довідки 
від 17 листопада 2005 року, прибутковим касовим ордером від 09 грудня 2003 року № 100032_17:17:46.77 та показаннями свідків.
17 листопада 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладений безоплатний договір про відступлення права вимоги на користь позивачки ОСОБА_1 .
Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу. Водночас, якщо первісний кредитор передає свої права новому кредитору безоплатно, то сторони повинні керуватися відповідними положеннями про договір дарування (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 910/7320/17).
17 листопада 2005 року між ТОВ «ЛіК-ХСУ» та ОСОБА_1 укладений договір № 121, предметом якого було виконання ТОВ «ЛіК-ХСУ» будівельно-монтажних робіт щодо будівництва квартири АДРЕСА_3 з наступною передачею квартири за актом приймання-передачі.
ОСОБА_1 грошових коштів за вказаним договором не вносила. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що подружжя ОСОБА_7 спільною працею брало участь у набутті у власність зазначеної квартири.
23 липня 2007 року ТОВ «ЛіК-ХСУ» передало, а ОСОБА_1 прийняла квартиру АДРЕСА_3 .
18 січня 2008 року на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 12 грудня 2007 року № 1633 ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , на підставі якого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 31 грудня 2012 року було проведено реєстрацію права приватної власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .
Зважаючи на те, що відповідач зазначених обставин не спростував, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у місцевого суду були всі підстави вважати спростованою презумпцію права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) належить позивачці на праві особистої приватної власності, як така, що придбана нею під час перебування у шлюбі, але за кошти її батька.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У березні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат 
Литвиненко А. С., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 686/16706/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц та інших 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не спростувала презумпцію спільного сумісного майна подружжя стосовно квартири АДРЕСА_2 , а зазначена квартира підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про поділ вказаної квартири, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що заперечення ОСОБА_1 фактично ґрунтуються на уявних договорах, а саме відступлення права вимоги та дарування, які відсутні у матеріалах справи, оскільки насправді не укладалися. 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що за правилами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним з подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. 
Посилання позивачки на те, що квартиру було придбано за кошти її батька, не підтверджує джерело походження цих коштів, а отже, не дає підстав для висновку про належність спірної квартири на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 . 
Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц, факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. 
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про спростування позивачкою презумпції спільного сумісного майна подружжя. Посилаючись лише на довідку від 17 листопада 2005 року, яка по суті не є ані договором, ані будь-яким іншим документом, що може підтверджувати набуття майна у особисту приватну власність ОСОБА_1 . 
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Максимов М. І., у якому заявниця просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 31 березня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко А. С., на постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2025 року (після усунення 
недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою 
 ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко А. С., на постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Київського районного суду м. Харкова матеріали цивільної справи № 953/10007/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У червні 2025 року матеріали справи № 953/10007/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко А. С., які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 30 липня 1999 року сторони перебували у зареєстрованому щлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2021 року у справі № 953/21731/20 було розірвано.
17 листопада 2005 року між ТОВ «ЛіК-ХСУ» та ОСОБА_1 укладений договір № 121, предметом якого було виконання ТОВ «ЛіК-ХСУ» будівельно-монтажних робіт щодо будівництва квартири АДРЕСА_3 , з наступною передачею квартири за актом приймання-передачі.
Згідно з актом приймання-передачі від 23 липня 2007 року ТОВ «ЛіК-ХСУ» передало, а ОСОБА_1 прийняла квартиру 
АДРЕСА_3 .
18 січня 2008 року на підставі розпорядження голови Київської районної ради м. Харкова від 12 грудня 2007 року № 1633 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , на підставі якого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 31 грудня 2012 року було проведено реєстрацію права приватної власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 
30 червня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Завод ім. Фрунзе», яке діяло на підставі диспетчерського договору від 01 березня 2009 року № 15 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кіа моторс Україна», в особі ОСОБА_8 , який діяв на підставі довіреності від 03 червня 2009 року, та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу № 149 автомобіля марки «Kia», модель «Cerato», 2009 року випуску.
Згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 серпня 2015 року, індексний номер: 23549962, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 , виданого 10 серпня 2015 року Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, до складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі, яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 707/1359/16-ц).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами статті 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Саме суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту здійснюють дослідження та оцінку доказів.
Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення. Вона провадиться в судовому засіданні з додержанням принципів усності, безпосередності та безперервності. Зокрема, під час судового розгляду справи суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються. З урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання (стаття 228 ЦПК України).
Оцінка доказів завершує весь процес доказування. Результати оцінки доказів знаходять відображення в мотивувальній частині судового рішення, в якому суд зобов`язаний вказати, які факти судом встановлені, на основі яких доказів, які докази були відкинуті судом і з яких мотивів. Оцінка зібраних доказів здійснюється з точки зору їх достовірності, повноти, несуперечності, достатності на основі внутрішніх переконань.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Оцінюючи правомірність ухвалених у справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди зобов`язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.
Суди попередніх інстанцій встановили, що квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Kia», модель «Cerato», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя. 
Із рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, в частині розподілу зазначеного майна сторони погодилися. 
Спірним залишилося питання щодо поділу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 , яку позивачка вважає своєю особистою приватною власністю, натомість відповідач категорично заперечує факт спростування ОСОБА_1 , презумпції спільної сумісної власності подружжя, зокрема у зв`язку з відсутністю відповідних доказів. 
Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що 
ОСОБА_1 не довела, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_6 , фактично подарована їй батьком, а відповідач не брав участі у набутті цього майна ані коштами, ані спільною працею. 
Натомість апеляційний суд дійшов протилежного висновку, зазначивши, що позивачка довела, що спірна квартира є її особистою приватною власністю, оскільки придбана нею під час перебування у шлюбі, однак за кошти її батька.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат 
Литвиненко А. С., посилається на те, що такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, зважаючи на те, що заперечення ОСОБА_1 фактично ґрунтуються на уявних договорах, а саме відступлення права вимоги та дарування, які відсутні у матеріалах справи, оскільки насправді не укладалися, тобто фактично оскаржуване судове рішення ґрунтується лише на посиланні суду на довідку ТОВ «ЛіК-ХСУ» від 17 листопада 2005 року 
У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 686/16707/18, на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
За своєю юридичною природою договір відступлення права вимоги не є договором дарування.
За умови, що сторони у цій справі перебували у зареєстрованому шлюбі, отримання одним з подружжя коштів чи майна за договором відступлення права вимоги від сторонньої особи не свідчить, що ці кошти чи майно стали власністю лише одного з подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
У постанові Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц, на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, зазначено, що посилання заявника на те, що спірна квартира придбана за кошти батька, є безпідставними, оскільки факт сплати коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному із подружжя.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначеного не врахував, належно зібрані у справі докази не дослідив, зокрема не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи договору дарування грошових коштів позивачці її батьком, а також договору про відступлення права вимоги за договором про виконання будівельно-монтажних робіт ТОВ «ЛіК-ХСУ», а тому дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 за грошові кошти її батька, та, відповідно, що такі кошти він надавав виключно в інтересах дочки, а не її сім`ї. 
При цьому апеляційний суд помилково послався на те, що ОСОБА_2 не спростував факту набуття позивачкою у особисту приватну власність квартири, АДРЕСА_2 , оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільного сумісного майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто на ОСОБА_1 .
Зазначене дає підстави для висновку про те, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , в межах заявлених нею вимог і на підставі наданих нею доказів, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин 
статтю 60 СК України, належно дослідив зібрані у справі докази та дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачкою докази не дають підстав вважати спростованою презумпцію спільного сумісного майна подружжя. 
Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що квартира АДРЕСА_2 , належить позивачці на праві особистої приватної власності, як така, що придбана нею під час перебування шлюбі, але за кошти її батька, є необґрунтованим, оскільки на порушення вимог статей 263-265, 382 ЦПК України апеляційний суд не забезпечив повний та всебічний розгляд справи та встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 686/16707/18, від 06 квітня 2021 року у справі № 695/2112/16-ц, не врахував, а тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, знайшли своє підтвердження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, правильно застосував норми матеріального права, повно встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідив зібрані у справі докази та надав їм відповідну оцінку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для поділу спірної квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках. 
Скасовуючи правильне по суті рішення суду першої інстанції, та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним та ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , по 1/2 частці за кожним, суд апеляційної інстанції, не спростувавши висновки суду першої інстанції, не встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційний суд допустив помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Литвиненко Анна Сергіївна, задовольнити. 
Постанову Харківського апеляційного суду від 13 лютого 2025 рокускасувати, рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року залишити в силі. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк