ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 922/2986/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А., 
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС України у Харківській області
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 (головуюча - Терещенко О. І., судді: Тихий П. В., Плахов О. В.) у справі
за позовом Головного управління ДПС України у Харківській області
до: (1) Приватного підприємства "Приватна фірма "Здобушка", (2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Валео ЛТД", (3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Форстмейстер" 
про визнання договорів недійсними, застосування наслідків недійсності правочинів. 
ВСТУП
1. Учасниками цієї справи є Головне управління ДПС України у Харківській області (далі - Управління, Позивач), Приватне підприємство "Приватна фірма "Здобушка" (далі - Фірма "Здобушка", Відповідач-1), Товариство з обмеженою відповідальністю "Валео ЛТД" (далі - Товариство "Валео", Відповідач-2) і Товариство з обмеженою відповідальністю "Форстмейстер" (далі - Товариство "Форстмейстер", Відповідач-3).
2. Фірма "Здобушка" уклала з Товариствами "Валео" і "Форстмейстер" договори поставки, за якими останні мали поставити їй певну кількість соняшникової олії та сушеного винограду. Після здійснення обумовленої сторонами поставки згадані Товариства-постачальники виписали та зареєстрували в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) податкові накладні на загальну суму з ПДВ 7 403 808 грн, внаслідок чого Фірма "Здобушка" одержала право на податковий кредит у розмірі 1 233 968 грн. 
3. Управління стверджує, що означене формування податкового кредиту з ПДВ для Фірми "Здобушка" відбулося за безтоварними господарськими операціями, адже згідно з доказами, здобутими, зокрема в рамках досудового розслідування кримінального провадження, Товариства "Валео" і "Форстмейстер" ніколи не здійснювали і не здійснюють господарської діяльності, не мають ні людських, ні технічний ресурсів для провадження такої діяльності, а тому не поставляли і не могли поставити Фірмі "Здобушка" відображеної у документах бухгалтерського обліку сільськогосподарської продукції. 
4. Виходячи з цього, Управління наголошує, що укладення Відповідачами договорів поставки, оформлення ними фіктивних облікових документів, направлення податкових накладних для реєстрації в ЄРПН здійснено з єдиною метою - створення штучних підстав для незаконного отримання Фірмою "Здобушка" права на податковий кредит і, відповідно, для зменшення власних податкових зобов`язань перед бюджетом.
5. У зв`язку з цим, Управління наполягає, що укладені Фірмою "Здобушка" з Товариствами "Валео" і "Форстмейстер" договори поставки мають бути визнані недійсними на підставі положень частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), як такі, що укладені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Водночас до Відповідачів мають бути також застосовані санкційні наслідки, передбачені цієї правовою нормою у вигляді стягнення всього отриманого за недійсними правочинами на користь держави. 
6. Місцевий господарський суд з доводами Управління повністю погодився, обставини безтоварності господарський операцій за умисно укладеними оспорюваними правочинами визнав доведеними, відтак позовні вимоги задовольнив у повному обсязі. Господарський суд апеляційної інстанції дійшов протилежних висновків, а тому у позові відмовив. 
7. Розглядаючи касаційну скаргу Управління, Верховний Суд вирішував питання застосування припису частини третьої статті 228 ЦК України у подібних правовідносинах, а також предмету доказування у подібній категорії спорів. За наслідками здійснення касаційного провадження Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу Управління, скасував постанову апеляційного суду, залишивши в силі рішення господарського суду першої інстанції. 
ІСТОРІЯ СПРАВИ 
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
8. У серпні 2024 року Управління звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Фірми "Здобушка", Товариства "Валео" і Товариства "Форстмейстер", в якому просило: 
- визнати недійсним договір поставки № 01/07-1 від 01.07.2021, укладений між Відповідачем-1 і Відповідачем-2; 
- визнати недійсним договір поставки № 05/25-1 від 25.05.2021, укладений між Відповідачем-1 і Відповідачем-3; 
- застосувати наслідки недійсності правочинів, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України та стягнути з Відповідача-2 і Відповідача-3 на користь Відповідача-1 7 403 808, 00 грн;
- застосувати наслідки недійсності правочинів, передбачені частиною третьою статті 228 ЦК України та стягнути з Відповідача-1 на користь держави 7 403 808, 00 грн.
9. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Управління зазначало, що оспорювані договори поставки укладені Відповідачами не з метою реального постачання товарів при здійсненні поточної підприємницької діяльності, а задля створення штучних підстав для незаконного отримання Фірмою "Здобушка" права на податковий кредит і, відповідно, для зменшення її податкових зобов`язань перед бюджетом. 
10. На думку Позивача, підтвердженням цьому є встановлені, в тому числі, в рамках досудового розслідування кримінального провадження обставини фактичного не здійснення Товариствами "Валео" і "Форстмейстер" реальної господарської діяльності та відображення в поданих до ЄРПН облікових документах завідомо недостовірних даних.
Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій
11. Господарський суд Харківської області рішенням від 17.01.2025 позов Управління задовольнив повністю. Визнав недійсними оспорювані договори поставки та застосував наслідки їх недійсності, а саме стягнув з Товариства "Валео" на користь Фірми "Здобушка" 4 660 500 грн, з Товариства "Форстмейстер" на користь Фірми "Здобушка" 2 743 308 грн, а з останньої 7 403 808 грн на користь держави Україна.
11.1. Ухвалюючи рішення, господарський суд першої інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах цієї справи первинні документи бухгалтерського обліку, складені на виконання оспорюваних правочинів, насправді не підтверджують фактичного здійснення зафіксованих у них господарських операцій, а тому погодився з аргументами Позивача про те, що у спірних правовідносинах Відповідачі діяли узгоджено, маючи умисел та переслідуючи неправомірну мету - створення формальних підстав для виникнення у Фірми "Здобушка" права на податковий кредит з ПДВ, який дає право платнику податків на бюджетне відшкодування сплаченої суми податку або ж зменшення податкового зобов`язання. Звідси суд виснував, що правочини, які уклали Відповідачі безумовно суперечать інтересам держави і суспільства в питаннях ведення господарської діяльності й оподаткування.
11.2. Суд пояснив, що держава, як і суспільство, зацікавлена у веденні платниками податків господарської діяльності відповідно до вимог закону та в належній сплаті податків, оскільки від цього залежить спроможність держави виконувати зобов`язання перед громадянами, заради і завдяки яким вона існує. В даному ж випадку Відповідачі діяли спільно і узгоджено, розуміючи, що їх дії завідомо суперечать вказаним інтересам держави й суспільства. 
11.3. Виходячи з цього, оскільки у спірних правовідносинах, що виникли за оспорюваними правочинами мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів з метою формування безпідставної податкової вигоди, що суперечить інтересам держави та суспільства, місцевий господарський суд ухвалив, що спірні договори підлягають визнанню недійсними на підставі частини третьої статті 228 ЦК України із застосуванням до Відповідачів, передбачених цією нормою санкційних наслідків.
12. За наслідками здійснення апеляційного провадження у цій справі Східний апеляційний господарський суд прийняв постанову від 02.04.2025, якою рішення місцевого господарського суду скасував та ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні позовних вимог. 
12.1. На думку апеляційного господарського суду, наведені висновки господарського суду першої інстанції є передчасними, оскільки матеріали цієї справи не підтверджують завдання матеріального збитку державним чи іншим інтересам та наявності інших суспільно небезпечних наслідків. 
12.2. Суд апеляційної інстанції пояснив, що враховані місцевим судом протоколи допиту власника та директора Товариства "Валео" в рамках досудового розслідування кримінального правопорушення до винесення вироку в кримінальному провадженні не можуть вважатись належними доказами у даній справі, а тому не могли бути враховані як доказ фіктивності оспорюваних правочинів. 
12.3. У зв`язку з цим, доводи Управління щодо безтоварності оформлених Відповідачами операцій за такими правочинами спростовуються матеріалами справи та наявними у справі доказами.
Касаційна скарга
13. Не погодившись із постановою апеляційного суду, Управління звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі. 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
14. Підставами касаційного оскарження судового рішення скаржник визначив приписи пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
15. Обґрунтовуючи наявність вказаних підстав стверджує про те, що суд апеляційної інстанції:
15.1. неправильно застосував приписи частини п`ятої статті 203 ЦК України, частини третьої статті 228 ЦК України та не врахував висновків Верховного Суду щодо правильного застосування цих норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах від 16.06.2020 у справі № 910/6271/17, від 13.02.2018 у справі № 910/1421/16, від 15.02.2018 у справі № 911/1023/17, від 17.04.2018 у справі № 910/1424/16, від 31.05.2018 у справі № 911/639/17, від 09.07.2019 у справі № 911/1113/18, від 10.06.2021 у справі № 910/114/19, від 13.01.2022 у справі № 908/3736/15, від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18, від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, від 05.05.2023 у справі № 1340/5998/18, від 11.04.2018 у справі № 2а-576/12/0970 (щодо правової кваліфікації правочину, як такого, що укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та кола обставин, які належить встановлювати при такій кваліфікації);
15.2. неправильно застосував приписи пункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та не врахував висновків Верховного Суду (Верховного Суду України) щодо правильного застосування цих норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах від 22.03.2016 у справі № 810/6201/14, від 26.04.2016 у справі № 2а-4201/11/2670, від 12.04.2016 у справі № 826/17617/13-а, від 07.07.2022 у справі № 160/3364/19, від 14.01.2020 у справі № 814/2804/14 (щодо наявності / відсутності вироку у кримінальній справі при врахування показань допитаних осіб; щодо неможливості врахування документів фіктивних суб`єктів господарювання);
15.3. неправильно застосував приписи частин першої та другої статті 216 ЦК України та не врахував висновків Верховного Суду щодо правильного застосування цих норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 22.10.2024 у справі № 918/2/24 (щодо обов`язковості двосторонньої реституції); 
15.4. порушив приписи статей 86, 236 ГПК України, оскільки належним чином не дослідив наявні у справі докази і як наслідок безпідставно вказав про передчасність відповідних висновків місцевого господарського суду по суті спору. 
Узагальнені доводи інших учасників справи 
16. Фірма "Здобушка" надіслала відзив на касаційну скаргу, доводи якого перекликаються з аргументами, наведеними в оскарженій постанові суду апеляційної інстанції. Відповідно заявник не погоджується з доводами Управління, вважає їх безпідставними і необґрунтованими. У зв`язку з цим, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
17. Товариства "Валео" і "Форстмейстер" своїм правом на подання відзиву не скористались.
КАСАЦІЙНЕ ПРОВАДЖЕННЯ
Рух справи у судів касаційної інстанції
18. Верховний Суд (колегія суддів: Колос І. Б. (головуюча), Бенедисюк І. М., Ємець А. А.) ухвалою від 19.05.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Управління на постанову Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 у цій справі. 
19. 19.06.2025 Верховний Суд (у вказаному складі) постановив ухвалу про зупинення касаційного провадження у даній справі до закінчення перегляду об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/3456/23.
20. 17.11.2025 відбувся повторний автоматизований розподіл цієї справи у зв`язку із перебуванням головуючої судді Колос І. Б. у відпустці. 
21. 12.01.2025 касаційне провадження у цій справі Верховний Суд (колегія суддів: Міщенко І. С. (головуючий), Берднік І. С., Зуєв В. А.) поновив. 
Узагальнений виклад фактичних обставин справи 
22. В ході розгляду цієї справи господарський суд першої інстанції встановив, що перед поданням позову у цій справі Управління отримало лист від Головного управління Національної поліції в Харківській області № 16933/119 - 24/2024 від 11.07.2024 (вх.63017/5/ЕП від 11.07.2024) з проханням звернутися до Господарського суду Харківської області з метою визнання недійсними договору поставки № 01/07-1 від 01.07.2021, укладеного між Фірмою "Здобушка" і Товариством "Валео" та договору поставки № 05/25-1 від 25.05.2021, укладеного між Фірмою "Здобушка" і Товариством "Форстмейстер". У вказаному листі Позивача також повідомлено, що відділ розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП в Харківській області здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42022220000000136 від 10.06.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 209 Кримінального кодексу України. 
23. Крім того, Слідче управління ГУНП в Харківській області направило вимогу в порядку статті 93 Кримінального процесуального кодексу України від 25.06.2024 керівнику Фірми "Здобушка" щодо надання пояснень з приводу договірних відносин з контрагентами Товариствами "Валео" і "Форстмейстер" у період з 01.01.2021 по теперішній час. 
24. У відповідь на вказаний запит Фірма "Здобушка" надала інформацію щодо укладення договору поставки № 01/07-1 від 01.07.2021 з Товариством "Валео" і договору поставки № 05/25-1 від 25.05.2021 з Товариством "Форстмейстер", долучивши первинні документи для підтвердження господарських операцій за вказаними правочинами. 
25. Зі змісту вказаних документів вбачається, що Відповідачі 2 і 3 поставили Фірмі "Здобушка" олію соняшникову нерафіновану та сушений виноград. Згідно з даними ЄРПН на адресу Фірми "Здобушка" за період з 01.01.2021 по 31.12.2022 постачальники - Товариства "Валео" і "Форстмейстер" виписали та зареєстровали податкові накладні на загальну суму з ПДВ 7 403 808 грн, у т.ч. ПДВ 1 233 968 грн.
26. Звертаючись до господарського суду з позовом у цій справі, Управління стверджувало про те, що вказані договори поставки № 01/07-1 від 01.07.2021 і № 05/25-1 від 25.05.2021 укладені Відповідачами не з метою реального постачання товарів при здійсненні поточної підприємницької діяльності, а задля створення штучних підстав для незаконного отримання Фірмою "Здобушка" права на податковий кредит і, відповідно, для зменшення її податкових зобов`язань перед бюджетом, а відтак ці договори підлягають визнанню недійсними як такі, що суперечать інтересам держави і суспільства. 
27. Обґрунтовуючи свою позицію про безтоварність операцій по кожному із оспорюваних договорів, Управління вказало:
Щодо договору № 01/07-1 від 01.07.2021 
27.1. не підтверджено пересування транспортних засобів з державними номерними знаками, зазначеними у товарно-транспортних накладних № 001647 від 01.10.2021, № 001660 від 13.10.2021, № 001671 від 22.10.2021, № 001684 від 04.11.2021, № 001702 від 24.11.2021 щодо переміщення транспортного засобу з номерним знаком НОМЕР_1 за маршрутом - з пункту навантаження: м. Харків, вул. Новий Побут, 4 до пункту розвантаження: м. Харків Станційний В`їзд, 3; 
27.2. відбулось переоформлення транспортного засобу з номерним знаком НОМЕР_2 на нового власника та отримання нового номерного знаку НОМЕР_3 на автомобіль, який фігурує у товарно-транспортних накладних: № 167 від 07.07.2021, № 212 від 09.08.2021, № 219 від 31.08.2021, № 244 від 14.09.2021;
27.3. Товариство "Валео" відсутнє за юридичною адресою; 
27.4. Товариство "Валео" зареєстровано без наміру здійснення господарської діяльності, що підтверджується протоколами допиту власника цього товариства - ОСОБА_1 та його директора - ОСОБА_2 ; 
27.5. у Товариства "Валео" відсутні будь-які господарські взаємовідносини із перевізником - ТОВ "Бізнес Логістик" на транспортування продукції на адресу Фірми "Здобушка"; 
27.6. у перевізника відсутні відносини з водіями (ПІБ яких зазначено у ТТН) та власниками транспортних засобів (номерні знаки яких зазначено у ТТН).
Щодо договору № 05/25-1 від 25.05.2021
27.7. не підтверджено пересування транспортних засобів з державними номерними знаками, зазначеними у товарно-транспортних накладних № 392 від 26.05.2021, № 393 від 31.05.2021, № 398 від 03.06.2024, № 403 від 16.06.2021, № 504 від 29.06.2024, № 510 від 07.07.2021 з пункту навантаження: м. Харків, вул. Клочківська, 295 до пункту розвантаження: м. Харків Станційний В`їзд, 3 та за товарно-транспортною накладною № 001500 від 06.07.2021 з пункту навантаження: м. Харків, вул. Велика Панасівська,19 до пункту розвантаження: м. Харків Станційний В`їзд, 3; 
27.8. Товариство "Форстмейстер" відсутнє за юридичною адресою; допитаний в якості свідка ОСОБА_3 , який є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1 з 2011 року по теперішній час повідомив, що дане приміщення в оренду Товариству "Форстмейстер" ніколи не здавав і взагалі дане приміщення в оренду ніколи не надавалося;
27.9. реєстрація Товариства "Форстмейстер" очевидно здійснена без наміру провадження господарської діяльності; 
27.10. у Товариства "Форстмейстер" відсутні будь-які господарські взаємовідносини із перевізником - ТОВ "Бізнес Логістик" на транспортування продукції на адресу Фірми "Здобушка"; 
27.11. у перевізника відсутні відносини з водіями (ПІБ яких зазначено у ТТН) та власниками транспортних засобів (номерні знаки яких зазначено у ТТН).
28. Розглядаючи наведені аргументи, господарський суд першої інстанції встановив, що з метою підтвердження перевезення товару Фірма "Здобушка" надала товарно-транспортні накладні (копії яких Управління долучило до позову), в яких автомобільним перевізником зазначено ТОВ "Бізнес Логістик", а підставою перевезення - договори, які оспорюються Позивачем. Вказані товарно-транспортні накладні містять відомості про вантажні автомобілі, якими нібито здійснювалося перевезення вантажу, а саме, , д.н.з. НОМЕР_1 , BENZ ACTROS, д.н.з. НОМЕР_2 . 
29. Водночас Слідче управління ГУ НП в Харківській області направило ТОВ "Бізнес Логістик" вимогу в порядку статті 93 Кримінального процесуального кодексу України від 08.07.2024 № 16490/119-24/2024 щодо надання завірених копій документів по виконанню договорів за період з 01.01.2021 по теперішній час з Товариствами "Валео" і "Форстмейстер". 
30. У відповідь, ТОВ "Бізнес Логістик" листом від 08.07.2024 № 08/24 повідомило, що не ніколи не укладало жодних договорів, не складало жодних первинних документів та не проводило ніяких розрахунків із вказаними Товариствами. 
31. Поряд з цим, відповідно даних ІП "Гарпун" інформаційно-комунікаційної системи "Інформаційний портал Національної поліції України" інформація по автомобілю MERCEDES BENZ , д.н.з. НОМЕР_2 відсутня. Згідно з реєстраційною карткою ТЗ 14.07.2021 даний автомобіль було переоформлено на нового власника та отримано номерний знак НОМЕР_4 . 
32. Слідче управління ГУ ДПС у Харківській області в рамках кримінального провадження № 4202222000000136 допитало в якості свідків власників транспортних засобів з метою підтвердження або спростування надання в оренду, видачі довіреностей на розпорядження чи керування транспортними засобами, номерні знаки яких зазначені в товарно-транспортних накладних, а також водіїв цих транспортних засобів.
33. Так, відповідно до товарно-транспортних накладних № 167 від 07.07.2021, № 212 від 09.08.2021, № 219 від 31.08.2021, № 244 від 14.09.2021 перевезення товару здійснювалось автомобілем MERCEDES BENZ з номерним знаком НОМЕР_2 , проте ОСОБА_4 , який є власником і водієм цього транспортного засобу повідомив, що даний автомобіль продав ще у червні 2020, а новий власник перереєстрував його. Що ж стосується його підпису на товаро-транспортних накладних, то він не підписував їх, не працював та жодних господарських відносин з ТОВ "Бізнес Логістик", а також Товариством "Валео" не мав. 
34. Також, відповідно до товарно-транспортних накладних № 001647 від 01.10.2021, № 001660 від 13.10.2021, № 001671 від 22.10.2021, № 001684 від 04.11.2021, № 392 від 26.05.2021, № 393 від 31.05.2021, № 398 від 03.06.2021, № 403 від 16.06.2021, № 504 від 29.06.2021, № 001500 від 06.07.2021, № 510 від 07.07.2021, № 001702 від 24.11.2021 перевезення здійснювалось автомобілем MAN з номерним знаком НОМЕР_1 . Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 , який зазначений водієм у товарно-транспортних накладних повідомив, що у 2021 році він офіційно працював водієм у ТОВ "Бізнес Логістик", але не зміг точно встановити чи належить йому підпис у товарно-транспортних накладних наданих для ознайомлення. 
35. Однак, відповідно до інформації з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору, ОСОБА_5 у ТОВ "Бізнес Логістик" в 2021 році взагалі не працював.
36. Крім того, відповідно до відповіді ГУ НП в Харківській області (лист № 1991/119-01/33-2024 від 24.07.2024 та лист № 1737/119-27/01-2024 від 09.07.2024) - жодний транспортний засіб із зазначених у вказаних товарно-транспортних накладних не зафіксований системами відеоспостереження транспортних засобів у вказані в цих товаро-транспортних накладних дати та маршрути (встановлено невідповідність маршруту руху транспортного засобу - зафіксовано, але в іншому напрямку).
37. Водночас суд першої інстанцій також відмітив, що відповідно до матеріалів даної справи ОСОБА_1 , який є власником та кінцевим беніфеціаром та ОСОБА_2 , який є керівником Товариства "Валео" повідомили, що зареєстрували це товариство за винагороду, без мети здійснення господарської діяльності. Жодного відношення до господарської діяльності Товариства "Валео" вони не мають. З приводу підписання товаро-транспортних накладних на відвантаження олії соняшникової нерафінованої на замовлення Фірми "Здобушка" ОСОБА_2 зазначив, що ніяких первинних документів не підписував. 
38. Заперечуючи проти позову, а також вказаних обставин, Відповідач-1 вказував, що, на його думку, Управління не надало жодних відомостей, які би могли підтвердити відсутність продуктів харчування у Відповідачів 2 і 3, які відповідно до первинних бухгалтерських документів підтверджують факт поставки товарів на адресу Фірми "Здобушка". Натомість стверджував, що Фірма "Здобушка" відправляла олію соняшникову нерафіновану, одержану внаслідок виконання угод з Товариствами "Валіо" і "Форстмейстер" на переробку ТОВ "САН ОЙЛ", а у подальшому отримувала від ТОВ "САН ОЙЛ" олію соняшникову рафіновану, дезодоровану, виморожену, Марки П.
39. Крім того, обґрунтовуючи свою позицію, Відповідач-1 вказував, що неточності у товарно-транспортних накладних містять технічний характер, однак вони ні в якому разі не можуть довести те, що договірні відносини та подальша поставка товару в рамках оспорюваних договорів не мали місце.
40. Як вже зазначалося, виходячи з вказаних обставин та позицій сторін, Господарський суд Харківської області позов Управління задовольнив. В свою чергу Східний апеляційний господарський суд з господарським судом першої інстанції не погодився, скасував його рішення і ухвалив нове про відмову у задоволенні позову. 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
41. Згідно із частинами першою - другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
42. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача (Поліщук О., Садієв Н.) і Відповідача-1 (Горбань Б.), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши матеріали справи щодо дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити, виходячи з таких міркувань.
43. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
44. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення ( чи оспорювання ) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
45. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
46. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
47. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
48. Положення частини другої статті 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину. 
49. ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
50. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
51. Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
52. У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
53. Разом з цим, відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
54. У постанові від 14.02.2020 у справі № 640/18643/18 Верховний Суд вказав, що за буквальним змістом цієї норми право контролюючого органу подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб про визнання правочинів недійсними пов`язане із застосуванням встановлених законом наслідків недійсності правочину, визначення позовних вимог, необхідних і достатніх для виконання функцій, покладених на контролюючий орган, є правом цього органу. Обрання способу захисту інтересів держави у сфері оподаткування в межах виконання встановлених законом завдань та функцій є дискреційними повноваженнями контролюючого органу. В усіх випадках, однак, звернення контролюючого органу до суду з позовною заявою про визнання правочину недійсним повинно відповідати його завданням.
55. Контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи (підпункт 41.1.1. пункту 41.1 статті 41 ПК України).
56. У справі, що розглядається, Управління, як контролюючий орган, відповідно до повноважень наданих підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 ПК України та відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України оспорює дійсність укладених Відповідачами договорів поставки № 01/07-1 від 01.07.2021 і № 05/25-1 від 25.05.2021 з підстав недотримання при їх вчиненні умов, визначених частиною першою статті 215 ЦК України у поєднанні з частиною п`ятою статті 203 ЦК України, а також з підстав недодержання вимоги щодо відповідності вказаних правочинів інтересам держави і суспільства (частина третя статті 228 ЦК України).
57. Так, за приписами частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
58. Колегія суддів зауважує, що у законодавстві відсутні визначення понять "інтерес" загалом та "інтерес держави і суспільства" зокрема. Законодавство України не містить ані орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ані критеріїв чи способів їх визначення.
59. Натомість, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття "інтереси держави" визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
60. Звідси, як про те виснувано у постановах Верховного Суду від 10.06.2021 у справі № 910/114/19, від 10.06.2021 у справі № 910/10055/20, від 16.06.2020 у справі № 910/6271/17 та від 24.09.2025 у справі № 904/2383/24 необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення у спорі необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави й суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін та в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру у кожної із сторін. Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.
61. У постанові від 30.10.2025 у справі № 910/9522/24 Верховний Суд наголосив, що встановлюючи правовий наслідок правочину, який вчинено без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, частина третя статті 228 ЦК України, так само, як і інші правові норми, не визначають ознаки такого правочину. До кола таких правочинів належать, зокрема правочини, які вчинені з метою ухилення від оподаткування, отримання незаконної податкової вигоди.
62. Виходячи з наведеного, колегія суддів підсумовує, що у спірних правовідносинах Управління, як контролюючий орган, наділене законним правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсними, укладених Відповідачами договорів поставки та про застосування наслідків недійсності цих договорів, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, оскільки такі вимоги обґрунтовані виявленими обставинами щодо безпідставного формування Фірмою "Здобушка" податкового кредиту з податку на додану вартість, що може вплинути на сплату податкового зобов`язання до Державного бюджету України або на право вимагати бюджетне відшкодування сплаченої суми такого податку, відтак безумовно стосується прав та інтересів держави і суспільства в питаннях добросовісного ведення господарської діяльності та належної сплати податків, які в свою чергу є базою для існування усіх державних інституцій, соціального забезпечення, підтримання інфраструктури і тп. 
63. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
64. Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
65. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
66. Згідно з положенням пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
67. Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". 
68. Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
69. Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно із цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.
70. Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
71. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
72. Тобто визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
73. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
74. За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми), дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
75. Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
76. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.
77. Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів / послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
78. За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів / послуг, не підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
79. Аналіз наведених норм свідчить про те, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
80. У постанові від 10.04.2020 у справі № 816/4409/15 Верховний Суд виснував, що необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. З`ясовуючи обставини реальності вчинення господарської операції, слід ретельно перевіряти доводи податкового органу про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або зафіксовані іншими доказами. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо. Недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з фактично вчиненою господарською операцією учасників правовідносин.
81. Виходячи із встановлених обставин цієї справи, керуючись наведеними нормами матеріального права та висновками Верховного Суду щодо їх правильного застосування, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що господарський суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що склавши первинні документи бухгалтерського обліку, які не підтверджують реальний рух активів, Відповідачі діяли узгоджено, переслідуючи мету створення формальних підстав для виникнення у Фірми "Здобушка" права на податковий кредит з податку на додану вартість. Таким чином, в даному випадку дії Відповідачів щодо документального оформлення оспорюваних правочинів, направлення податкових накладних для реєстрації в ЄРПН, направлення до Управління та до суду первинних документів, що містять завідомо неправдиві відомості, свідчать про наявність у Відповідачів мети зі створення штучних підстав для незаконного отримання права на податковий кредит і, як наслідок, для зменшення податкових зобов`язань перед Державним бюджетом України. 
82. Верховний Суд вважає, що за наслідками здійснення апеляційного провадження у цій справі, господарський суд апеляційної інстанції вказаних висновків місцевого господарського суду належним чином не спростував, оскільки переоцінивши наявні у справі докази поставив під сумнів їх належність лише в частині, що стосувалась показань власника та керівника Товариства "Валео", однак зауважень щодо інших доказів чи застосованих судом першої інстанції стандартів доказування не висловив. 
83. За цим, оскільки висновки господарського суду першої інстанції щодо нереальності господарських операцій, оформлених Відповідачами поданими товарно-транспортними накладними передусім базувалися на ряді первинних документів з додатковим врахуванням показань власника та керівника Товариства "Валео" (щодо фіктивності цього товариства), виключення цих показань за неналежністю не нівелює доказової основи ухваленого місцевим судом рішення, а відтак і не могло бути підставою для його скасування. 
84. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з доводами Управління та господарського суду першої інстанції про те, що у правовідносинах, які виникли за оспорюваними договорами поставки № 01/07-1 від 01.07.2021 і № 05/25-1 від 25.05.2021, мають місце безтоварні господарські операції з формальним складенням первинних документів та з метою формування безпідставної податкової вигоди, що безумовно суперечить інтересам держави і суспільства та в розумінні частини першої статті 203, частини першої статті 215, частини третьої статті 228 ЦК України є підставою для визнання таких договорів недійсними. Протилежні висновки суду апеляційної інстанції касаційний суд визнає помилковими. 
85. Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 зазначила, що загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина 3 цієї ж статті).
86. Відступаючи від власних висновків, викладених у пунктах 72, 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, Велика Палата Верховного Суду у справі № 918/1043/21 зауважила про буквальне тлумачення змісту статті 216 ЦК України, яке дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.
87. Водночас, вже цитована вище частина третя статті 228 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності договору, який суперечить інтересам держави і суспільства та застосування яких ставиться в залежність від наявності умислу у сторін, зокрема:
1) при наявності умислу в обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного;
2) при наявності умислу лише в однієї зі сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
88. При цьому, відповідно до правового висновку, наданого у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 (до закінчення касаційного провадження у якій зупинялося касаційне провадження у даній справі) при визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені Європейським судом з прав людини, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
89. У світлі наведеного колегія суддів враховує, що згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
90. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
91. З огляду на обставини цієї справи та зміст спірних правовідносин, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у даному випадку виконуються усі три наведені критерії втручання у право власності, адже: (1) застосовані судом першої інстанції санкції прямо визначені у національному законодавстві, а саме у частині третій статті 228 ЦК України, вони були доступними для Відповідачів, а наслідки їх застосування передбачуваними; (2) втручання здійснюється, в тому числі, для забезпечення сплати податків, що прямо слідує із суті цього спору, тобто переслідує легітимну мету застосованих майнових санкцій; (3) справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами осіб, які зазнають втручання в їх право власності дотримано, адже присуджена до стягнення сума відповідає ціні недійсних договорів і, враховуючи мотив вчинення цих правочинів та їх спрямування (безпідставне формування податкового кредиту з податку на додану вартість з відповідними наслідками), вона сприятиме досягненню мети таких санкцій у майновій сфері державних інтересів та запобігатиме можливості вчинення подальших неправомірних дій з боку Відповідачів. 
92. При цьому, колегія суддів також враховує, що стаття 228 ЦК України вже неодноразово згаданою "частиною третьою" була доповнена Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Податкового кодексу України" від 02.12.2010, тобто її застосування у такому розумінні передусім і спрямовано на правовідносини, які виникають при оспорюванні правочинів, подібних тим, що укладені між Відповідачами у цій справі і з подібних підстав. 
93. Виходячи з цього, наведений вище правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із постанови від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, колегія суддів враховує mutatis mutandis, констатуючи, що у вказаній справі спірні правовідносини сформувалися в обставинах вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, відтак і висновок суду касаційної інстанції щодо питання застосовування частини третьої статті 228 ЦК України, в першу чергу, стосувався санкцій за недотримання вимог законодавства про захист економічної конкуренції та подібних порушень.
94. Звідси Верховний Суд поділяє позицію господарського суду першої інстанції у даній справі, зокрема, і в частині застосовування до Відповідачів наслідків, визначених приписом частини третьої статті 228 ЦК України. Відповідно, постанову апеляційного господарського суду і у цій частині визнає незаконною. 
95. Таким чином, заявлена Управлінням у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України знайшла своє підтвердження в межах здійснення касаційного провадження. Скаржник довів суду касаційної інстанції, що апеляційний господарський суд скасував судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
96. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункт 4 частини першої статті 308 ГПК України).
97. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 312 ГПК України).
98. З огляду на вказані положення процесуального Закону та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження у даній справі, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскарженої постанови суду апеляційної інстанції та про залишення в силі рішення місцевого господарського суду.
Судові витрати
99. Враховуючи фактичні обставини цієї справи та з огляду на приписи частини дев`ятої статті 129 ГПК України, колегія суддів Верховного Суду дійшла також висновку про покладення судового збору за подання касаційної скарги у цій справі на Відповідача-1. 
Тому, керуючись статтями 129, 300, 301, 306, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Головного управління ДПС України у Харківській області задовольнити. 
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 у справі № 922/2986/24 скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 17.01.2025 у цій справі залишити в силі.
3. Стягнути з Приватного підприємства "Приватна фірма "Здобушка" (61020, м. Харків, в"їзд Станційний, буд. 3, код ЄДРПОУ 43311021) на користь Головного управління ДПС України у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 46, код ЄДРПОУ 43983495) 365 072, 38 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги. 
4. Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Міщенко І. С.

Судді Берднік І. С.

Зуєв В. А.