ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 640/5973/20
адміністративне провадження № К/990/51866/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої судді Блажівської Н.Є.,
суддів: Шишова О.О., Яковенка М.М.,
за участі:
секретаря судових засідань: Бенчук О.О.,
представника Позивача: Слюзара Т.І.,
представника Відповідача: Бондара П.М.,
розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року (суддя Щавінський В.Р.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року (судді: Мельничук В.П., Бужак Н.П., Мєзєнцев Є.І.)
у адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хіліентес"
до Головного управління ДПС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
УСТАНОВИВ:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ 
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "Хіліентес" (далі також - Позивач, ТОВ "Хіліентес") звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (надалі також - ГУ ДПС, Відповідач), у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС у м. Києві від 26 червня 2019 року № 0039901404, № 0039911404.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач покликався, на те, що є необґрунтованими висновки контролюючого органу про нереальність його операцій з контрагентами, з тих підстав, що: при укладенні договорів з контрагентами ТОВ "Хіліентес" керувалося принципом податкової обачності з усіма відкритими відомостями щодо них; товар придбано ТОВ "Хіліентес" у контрагентів з метою здійснення господарської діяльності; первинні документи підтверджують реальність здійснення господарських операцій з вказаними контрагентами й відповідають вимогам законодавства; Відповідачем не наведено у акті належним чином підтверджених доводів, що господарські операції ТОВ "Хіліентес" з контрагентами не призвели до змін у структурі активів і зобов`язань Позивача та його контрагентів; ТОВ "Хіліентес" надало до перевірки та до позову докази, що підтверджують факт зміни у структурі активів та зобов`язань; Посилання Відповідача на протоколи допиту свідків не можуть слугувати належним доказом на підтвердження не реальності господарських операцій.
1.2. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Київський окружний адміністративний суд рішенням від 14 квітня 2025 року позовні вимоги задовольнив повністю: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 26 червня 2019 року №0039911404, №0039901404.
Роблячи висновок про невідповідність податкових повідомлень-рішень вимогам чинного законодавства, суд виходив з того, що:
- факт поставки товару Позивачу контрагентами ТОВ «Осборн Трейд», ТОВ «Магенс», ТОВ «Шаген», ТОВ «Рейп Трейд», ТОВ «Альма Трам», ТОВ «Еко-Грейн Лайт», ТОВ «Прегс», ТОВ «Агро-Брейк», ТОВ «Зернотек Груп», ТОВ «Супплай», ТОВ «Агрогруп ЛТД», ТОВ «Скай Хост», ТОВ «Агроекстра», ТОВ «Оскорп», ТОВ «Еліон Корн», ТОВ «К.Е.П.», ТОВ «Компанія «Плодо-Віта», ТОВ «Скаген», ТОВ «Сан Граунд», ТОВ «К.Т.І.», ТОВ «Алпарі Агротрейд», ТОВ «Еко-Надра Трейд», ТОВ «Мармєкс», ТОВ «Укргосп Трейд», ТОВ «Ерден», ТОВ «Оіл -МК» , ТОВ «Бізнес Вояж Трейдінг», ТОВ «Едванс Транс Груп», ТОВ «Групагротрейд» підтверджується наявними первинними документами, які оформлено відповідно до вимог законодавства;
- господарські операції Позивача з контрагентами пов`язані із його господарською діяльністю та мали чітку економічну мету. Позивач вживав всіх можливих заходів з метою унеможливлення порушень податкового законодавства, належним чином оформив первинні документи та відобразив їх у бухгалтерському та податковому обліку;
- факт подання, чи неподання податкової та фінансової звітності контрагентом-постачальником Позивача не може мати негативного наслідку для Позивача, який дотримується вимог чинного законодавства України, і в такому разі порушується принцип персональної відповідальності. До того ж мета платника податків щодо ухилення від сплати податків має бути доведена судовим рішенням, яке набрало законної сили;
- факт наявності кримінального провадження не може слугувати підставою для висновків про нереальність господарських операцій Позивача з контрагентами, оскільки такі обставини мали б бути підтверджені належними та допустимими доказами. Протокол допиту свідка не може бути належним та допустимим доказом у цій справі;
- Позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії третіх осіб;
- висновки Відповідача, викладені в акті перевірки у переважній своїй більшості ґрунтуються на інформації, яка міститься в Інформаційній системі «Податковий блок» та її підсистемах, а також інформації, наданій іншими контролюючими органами, водночас будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону;
- у висновку експерта за результатами судово-економічної експертизи підтверджено правомірність відображення та нарахування ТОВ «ХІЛІЕНТЕС» (ідентифікаційний код 41207268) податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств за фінансово-господарськими операціями між ТОВ «ХІЛІЕНТЕС» та його контрагентами.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 11 листопада 2025 року апеляційну скаргу ГУ ДПС залишив без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року - без змін.
У постанові апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Підставами касаційного оскарження Відповідач визначив пункти 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України).
Відповідач вважає, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з неправильним застосуванням норм процесуального права, а саме: частин першої та другої статті 72, частини першої статті 76, частини третьої статті 90, частин першої-третьої статті 242, пунктів 1, 2 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а також з неправильним застосуванням норм матеріального права: пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Відповідач зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові позиції, викладені Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2025 року у справі № 240/15137/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 640/8876/20, відповідно до яких:
- серед іншого, судами враховано інформацію, отриману з баз даних ДФС України, аналітичної системи «Податковий блок», відповідно до якої поставка товару не відповідає податковій звітності постачальників у ланцюгу постачання, які, до того ж, не мають достатніх матеріально-технічних та трудових ресурсів (основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно- матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку) для здійснення відповідної господарської діяльності саме для поставок товарів відповідної якості для державного оборонного замовлення, які в сукупності можуть свідчити про вчинення операцій, що не мають на меті досягнення позитивного економічного ефекту, натомість мають на меті отримання неправомірної вигоди, у тому числі преференцій з боку держави (податковий кредит);
- про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.
Відповідач покликається на те, що за даними інформаційних баз ДПС проведено аналіз податкових декларацій, поданих контрагентами-постачальниками ТОВ «ХІЛІЕНТЕС» за попереднім і теперішнім місцем обліку. За результатами такого аналізу встановлено, що з моменту їх реєстрації і до дня складання акта перевірки відсутня звітність, яка б підтверджувала здійснення цими суб`єктами фінансово-господарської діяльності.
Відповідач зазначає, що 26 квітня 2019 року посадовій особі ТОВ «ХІЛІЕНТЕС» було надано запит про надання документів за період з 10 березня 2017 року по 31 грудня 2018 року. У відповідь на цей запит товариством подано копії документів у неповному обсязі, у зв`язку з чим складено акт від 21 травня 2019 року № 633/26-15-14-04-05 про ненадання документів у повному обсязі на запит від 26 квітня 2019 року.
Крім того, за результатами аналізу контрагентів Позивача, за даними інформаційних баз ДПС, встановлено відсутність підтвердженого походження насіння соняшника та ріпаку, яке нібито поставлялося, а також відсутність можливостей і ресурсів для його придбання, вирощування, зберігання та перевезення у зв`язку з неподанням такими суб`єктами податкової та фінансової звітності.
Відповідач також вказує, що транспортування насіння ріпаку оформлювалося товарно-транспортними накладними. Водночас за даними електронного ресурсу Моторного (транспортного) страхового бюро України (www.mtsbu.ua), який дає змогу перевірити наявність обов`язкового страхування транспортних засобів, встановлено, що за державними номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 на момент перевезення (серпень 2018 року) обов`язкові страхові поліси були відсутні. 
2.2. Позиція Позивача (особи, що подала відзив на касаційну скаргу) 
Позивач вважає, що суди першої та апеляційної інстанції правильно встановили та дослідили всі обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що касаційна скарга Відповідача є безпідставною та необґрунтованою й підлягає залишенню без задоволення.
Позивач стверджує, що подана Відповідачем касаційна скарга фактично зводиться до викладу обставин справи, цитування норм законодавства та висловлення незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій. Водночас замість наведення належних і обґрунтованих заперечень щодо встановлених судами обставин та правових підстав позову, а також подання відповідних доказів, Відповідач обмежився передруком окремих фрагментів акта перевірки, на підставі якого прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Такі дії, на думку Позивача, свідчать про відсутність у Відповідача самостійних доводів на підтвердження законності власних рішень і, відповідно, про відсутність належних правових засобів спростування аргументів, викладених Позивачем під час судового розгляду. 
Крім того, Позивач зазначає, що наведене Відповідачем цитування окремих, розрізнених фраз, які він іменує «висновками Верховного Суду», здійснено поза контекстом, без аналізу їх змісту, фактичних обставин справ, у яких вони сформульовані, та мотивів їх прийняття. За таких умов відповідні посилання не можуть розглядатися як правові висновки щодо застосування норм права у розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України. У зв`язку з цим, на думку Позивача, посилання Відповідача на постанови Верховного Суду від 28 квітня 2025 року у справі № 240/15137/20 та від 28 вересня 2023 року у справі № 640/8876/20 є необґрунтованими та недоречними.
Зазначає, що порушення вимог процесуального закону стосовно вимог до оформлення тексту касаційної скарги, зокрема, щодо необхідності зазначення не лише підстав для касаційного, оскарження, а й з детальним обґрунтуванням неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи порушення процесуального права є підставою для застосування судом касаційної інстанції положень пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України
Наголошує на тому, що при проведенні перевірки Позивача, ним були надані усі документи, що підтверджують здійснення господарських операцій та підтверджують безпідставність тверджень Відповідача про, начебто, завищення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток.
Покликається на те, що висновки Відповідача, викладені в акті перевірки, у переважній своїй більшості ґрунтуються на інформації, яка міститься в Інформаційній системі «Податковий блок» та її підсистемах, а також інформації, наданій іншими контролюючими органами, водночас будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані, отримані з автоматизованих систем контролюючого органу, не є належними доказами в розумінні процесуального закону.
Позивач зазначає, що не наділений правом вимагати від контрагентів документи, які підтверджують придбання ними товару, тим більше у інших суб`єктів у ланцюгу постачання, і під час вибору контрагентів завжди керувався принципом належної обачності. Він стверджує, що не знав і не міг знати про можливі порушення у діяльності контрагентів, оскільки товар поставлявся в узгоджені строки, у повному обсязі та належної якості, що не давало підстав сумніватися в їх добросовісності. При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що Позивач мав обґрунтовані підстави сумніватися у достовірності відомостей із публічних джерел чи наданих установчих і реєстраційних документів, а контролюючий орган не довів, що Позивач діяв без належної обачності або був обізнаний про порушення з боку контрагентів.
Покликається Позивач і на висновки викладені у висновку експерта за результатами судово-економічної експертизи від 10 червня 2020 року №125-06/20.
Наголошує, що саме по собі лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій
3. ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ ОБСТАВИНИ У СПРАВІ 
Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено перевірку ТОВ «Хіліентес».
За результатами перевірки складено акт від 28 травня 2019 року № 532/26-15-14-04-04/41207268, яким встановлено порушення пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2018 рік на загальну суму 51 557 775,00 грн та завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 2018 рік у сумі 13 869 955,00 грн.
26 червня 2019 року на підставі зазначеного акта перевірки прийняті податкові повідомлення- рішення: 
- № 0039901404, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 64 447 219,00 грн, з яких 51 557 775,00 грн - за податковими зобов`язаннями та 12 889 444,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями;
- № 0039911404, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 13 869 955,00 грн.
Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки Відповідача про нереальність господарських операцій, здійснених Позивачем із такими контрагентами: ТОВ «Осборн Трейд», ТОВ «Магенс», ТОВ «Шаген», ТОВ «Рейп Трейд», ТОВ «Альма Трам», ТОВ «Еко-Грейн Лайт», ТОВ «Прегс», ТОВ «Агро-Брейк», ТОВ «Зернотек Груп», ТОВ «Супплай», ТОВ «Агрогруп ЛТД», ТОВ «Скай Хост», ТОВ «Агроекстра», ТОВ «Оскорп», ТОВ «Еліон Корн», ТОВ «К.Е.П.», ТОВ «Компанія «Плодо-Віта», ТОВ «Скаген», ТОВ «Сан Граунд», ТОВ «К.Т.І.», ТОВ «Алпарі Агротрейд», ТОВ «Еко-Надра Трейд», ТОВ «Мармєкс», ТОВ «Укргосп Трейд», ТОВ «Ерден», ТОВ «Оіл - МК», ТОВ «Бізнес Вояж Трейдінг», ТОВ «Едванс Транс Груп», ТОВ «Групагротрейд».
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанцій 
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, й на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 9 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Так, відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі - в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з пунктом 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статі 134 ПК України визначає, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Пункт 135.1 статті 135 ПК України закріплює, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність таких операцій. Сума податку для включення до податкового кредиту повинна бути підтверджена, крім того, податковою накладною, виписаною постачальником на операцію з постачання товару (послуг) і зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум витрат та податкового кредиту, врахованих платником під час визначення податкових зобов`язань з податку на прибуток та з податку на додану вартість відповідно, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.
Проте якщо ж господарська операція фактично не відбулась, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту та/або зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат. Первинні документи, складені для оформлення такої операції, не відповідають дійсності і не можуть бути підставою податкового обліку. Це відповідає й вимозі статті 75 КАС України щодо достовірності доказів.
Ці вимоги однаковою мірою стосуються формування й інших показників податкового обліку, в тому числі, доходу і податкових зобов`язань з ПДВ за господарськими операціями, оскільки податковий облік, як і будь-який облік, обов`язковість якого встановлена законом, не може ґрунтуватися на недостовірних даних.
У справах, предмет спору в яких стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є фіктивними, сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, якщо її узагальнити, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи контролюючого органу, зокрема про наявність таких обставин, як: неможливість реального здійснення операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, господарської діяльності у зв`язку з відсутності управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для цього виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність документів обліку.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.
Такі висновки зроблені Верховним Судом у низці постанов, до прикладу (але не виключно) у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 2а-19379/11/2670, від 28 жовтня 2019 року у справі № 280/5058/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 826/1308/18, від 6 травня 2020 року у справі № 640/4687/19. Схожі за змістом висновки викладені й у постановах Верховного Суду, на які посилається Відповідач у касаційній скарзі, від 19 жовтня 2023 року по справі № 160/5256/19, від 16 січня 2018 року у справі № 820/4648/13-а, від 1 лютого 2023 року у справі № 380/9660/21, від 26 червня 2018 року у справі № 825/3731/15-а, від 19 червня 2018 року у справі № 806/4988/13-а, від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17, від 7 липня 2022 року у справі № 160/3364/19, від 28 лютого 2018 року у справі № 806/1033/17, від 16 жовтня 2020 року у справі № 820/2587/15, від 1 лютого 2023 року у справі № 380/9660/21, від 16 квітня 2020 року у справі № 810/3443/18, від 30 вересня 2021 року у справі № 400/1986/19.
Висновки щодо реального виконання господарської операції, що породжує право платника податків на податковий кредит та зменшення фінансового результату до оподаткування на суму витрат, зробила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 липня 2022 року по справі №160/3364/19. Велика Палата в цій постанові акцентувала увагу на тому, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Велика Палата звернула увагу, що відповідно до положень статті 90 КАС України обставини у справі підлягають встановленню адміністративними судами під час розгляду відповідних спорів по суті на підставі всіх належних і допустимих доказів, при чому жоден з доказів не має наперед установленої сили, у тому числі будь-які дані, отримані в межах кримінальних проваджень. Ці дані підлягають ретельній перевірці безпосередньо судом, що розглядає справу, в силу офіційності з`ясування обставин справи, а також якщо платник податків обґрунтовано заперечує достовірність відповідних даних.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Спірне у цій справі питання, в межах вирішення якого відкрито касаційне провадження, пов`язане із необхідністю перевірки дотримання норм матеріального та процесуального права при формуванні судами попередніх інстанцій висновків щодо фактичного здійснення господарських операцій ТОВ "Хіліентес" з контрагентами: ТОВ «Осборн Трейд», ТОВ «Магенс», ТОВ «Шаген», ТОВ «Рейп Трейд», ТОВ «Альма Трам», ТОВ «Еко-Грейн Лайт», ТОВ «Прегс», ТОВ «Агро-Брейк», ТОВ «Зернотек Груп», ТОВ «Супплай», ТОВ «Агрогруп ЛТД», ТОВ «Скай Хост», ТОВ «Агроекстра», ТОВ «Оскорп», ТОВ «Еліон Корн», ТОВ «К.Е.П.», ТОВ «Компанія «Плодо-Віта», ТОВ «Скаген», ТОВ «Сан Граунд», ТОВ «К.Т.І.», ТОВ «Алпарі Агротрейд», ТОВ «Еко-Надра Трейд», ТОВ «Мармєкс», ТОВ «Укргосп Трейд», ТОВ «Ерден», ТОВ «Оіл - МК» , ТОВ «Бізнес Вояж Трейдінг», ТОВ «Едванс Транс Груп», ТОВ «Групагротрейд».
Судами попередніх інстанцій встановлено, що в періоді, щодо якого проводилась перевірка, Позивач мав фінансового господарські правовідносини з означеними контрагентами на підставі договорів щодо поставки насіння соняшнику, ріпаку.
Як установлено судами попередніх інстанцій, за наслідками поставки означених товарів складено рахунки на оплату, видаткові накладні, акти перерахунку ціни, товарно-транспортні накладні, зміст яких відповідає вимогам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. 
В подальшому отриманий Позивачем від контрагентів-постачальників товар було використано у власній господарській діяльності, а саме перероблено у готову продукцію - соняшникову олію, соняшниковий шрот та лушпиння соняшнику, що відповідним чином було відображено у бухгалтерському обліку на відповідних рахунках 206 «Матеріали передані на переробку», 231 «Основне виробництво», 26 «Готова продукція».
За наведеного суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що господарські операції Позивача з означеними вище суб`єктами господарювання підтверджені належними й достатніми первинними документами, пов`язані із господарською діяльністю Позивача та мали чітку економічну мету. 
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, звернули увагу, що Відповідач не навів жодних конкретних зауважень до первинних документів наданих на підтвердження здійснення господарських операцій. 
Крім того, Позивачем долучено до матеріалів справи копію висновок експерта від 10 червня 2020 року № 125-06/20 за результатами проведення судово-економічної експертизи, складеного судовим експертом Вавіловою Вікторією Валеріївною. У цьому висновку зазначено, що: відображення та нарахування ТОВ «Хіліентес» податку на прибуток підприємств за фінансово-господарськими операціями, проведеними за період з 10 березня 2017 року по 31 травня 2019 року між ТОВ «Хіліентес» та його контрагентами нормативно та документально підтверджується; транзакції та фінансово-господарські операції здійснювались згідно чинного законодавства.
Судами першої інстанції констатовано, що висновки Відповідача, викладені в акті перевірки у переважній своїй більшості ґрунтуються на інформації, яка міститься в Інформаційній системі «Податковий блок» та її підсистемах, а також інформації, наданій іншими контролюючими органами. При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні положень законодавства.
У контексті наведеного слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 листопада 2024 року у справі №160/31872/23, зазначав про те, що висновки податкового органу про нереальність здійснення господарських операцій, які зроблені виключно на підставі аналізу баз даних АІС «Податковий блок» та податкової інформації щодо контрагентів платника податків, є неприйнятними, оскільки співставлення даних податкової звітності з даними внутрішніх баз даних контролюючого органу як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства й аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Так само податкова інформація щодо контрагентів суб`єкта господарювання у ланцюгах постачання носить інформативний характер та не є безперечним свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами як підставами формування бухгалтерського обліку. Без встановлення у судовому порядку обставин відсутності у контрагентів суб`єкта господарювання основних засобів, трудових ресурсів тощо, висновки податкового органу про нереальність господарських операцій з огляду на зазначені обставини носять лише характер припущень.
Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що контролюючий орган не навів належних і допустимих доказів, які б свідчили про можливу протиправну діяльність контрагентів Позивача або про обізнаність самого Позивача щодо такої діяльності. Водночас суди виходили з усталеного підходу, відповідно до якого добросовісний платник податків не може зазнавати негативних наслідків виключно з підстав можливих порушень з боку третіх осіб, якщо його власна поведінка відповідала вимогам законодавства.
При цьому судами встановлено, що твердження Відповідача про здійснення контрагентами Позивача діяльності поза межами правового поля та з порушенням податкового законодавства не знайшли свого підтвердження належними доказами. Окремо суд першої інстанції зазначив, що сам по собі факт подання або неподання податкової чи фінансової звітності контрагентами-постачальниками не може створювати негативних наслідків для Позивача, який дотримується вимог чинного законодавства України, оскільки інше суперечило б принципу персональної відповідальності платника податків.
Крім того, суди попередніх інстанцій звернули увагу, що висновки про наявність у платника податків мети ухилення від оподаткування мають ґрунтуватися на належних доказах та, у відповідних випадках, підтверджуватися судовим рішенням, яке набрало законної сили, тоді як у цій справі таких обставин встановлено не було.
Така позиція судів попередніх інстанцій повністю відповідає усталеним підходам Верховного Суду, згідно з якими:
- висновки про відсутність у контрагентів (по "ланцюгу" постачання) трудових та матеріально - технічних ресурсів контролюючим органом зроблено виключно на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації, наявної в базі даних ДФС, проте податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган (постанова від 3 вересня 2019 року у справі № 810/3790/17).
- порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними (постанова від 18 травня 2018 року у справі №П/811/1508/16).
Відповідно до висновків Верховного Суду, зокрема, у постанові від 9 липня 2025 року у справі №280/2232/24 під час проведення господарських операцій платник податків може бути і не обізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів, незважаючи на те, що контрагенти, можливо, і мають наміри щодо порушення податкового законодавства. Відтак, Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. Тобто лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагентів може свідчити про незаконність формування показників податкової звітності за такими операціями.
У справі, що переглядається, податковим органом не доведено і судами не встановлено факту існування таких обставин.
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що сама по собі відсутність відомостей про наявність обов`язкового страхового полісу у того чи іншого транспортного засобу на момент перевезення товару не може свідчити про відсутність такого перевезення як фактичної господарської операції. Зокрема, суди виходили з того, що контролюючим органом не доведено, яким саме чином, у який часовий проміжок та за якою процедурою інформація про наявність страхового полісу транспортного засобу вноситься до відповідної бази МТСБУ.
Також немає підстав вважати, що судами попередніх інстанцій необґрунтовано відхилено посилання Відповідача на наявність кримінальних проваджень та свідчень, наданих в межах таких кримінальних проваджень, оформлених протоколами допитів, оскільки факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень осіб в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами. 
Велика Палата Верховного Суду в вгаданій вище постанові від 7 липня 2022 у справі №160/3364/19 зазначила, що лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Суд звертає увагу на те, що, посилаючись на порушення кримінальних проваджень, податковий орган не доводить, що останні стосуються господарських операцій саме Позивача з його контрагентом, які є спірним в цій справі.
Враховуючи наведене у Суду відсутні підстави для того, щоб не погодитися з висновками судів попередніх інстанцій: про реальність (фактичність) операцій між Позивачем та контрагентами ТОВ «Осборн Трейд», ТОВ «Магенс», ТОВ «Шаген», ТОВ «Рейп Трейд», ТОВ «Альма Трам», ТОВ «Еко-Грейн Лайт», ТОВ «Прегс», ТОВ «Агро-Брейк», ТОВ «Зернотек Груп», ТОВ «Супплай», ТОВ «Агрогруп ЛТД», ТОВ «Скай Хост», ТОВ «Агроекстра», ТОВ «Оскорп», ТОВ «Еліон Корн», ТОВ «К.Е.П.», ТОВ «Компанія «Плодо-Віта», ТОВ «Скаген», ТОВ «Сан Граунд», ТОВ «К.Т.І.», ТОВ «Алпарі Агротрейд», ТОВ «Еко-Надра Трейд», ТОВ «Мармєкс», ТОВ «Укргосп Трейд», ТОВ «Ерден», ТОВ «Оіл -МК» , ТОВ «Бізнес Вояж Трейдінг», ТОВ «Едванс Транс Груп», ТОВ «Групагротрейд» та засвідчення їх відповідними документами первинного та податкового обліку; не доведення Відповідачем в ході судового розгляду справи належним чином правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Водночас посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. В даному випадку обставини справи, яка є предметом касаційного перегляду, і справ, наведених Відповідачем як підстави касаційного оскарження, є відмінними за обсягом і змістом установлених судами фактичних обставин. Крім того цитуючи у касаційній скарзі абзаци з текстів зазначених постанов Верховного Суду Відповідач посилається на висновки Верховного Суду, які пов`язані виключно з критеріями оцінки доказів та висновками, здійсненими за результатами їх дослідження, та відображають загальний сформований Верховним Судом підхід до оцінки обставин, які можуть свідчити на користь реальності/нереальності господарських операцій платника податку, що не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм права, без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду.
Таким чином посилання Відповідача на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 квітня 2025 року у справі № 240/15137/20, від 28 вересня 2023 року у справі №640/8876/20 не знайшли свого підтвердження.
Водночас Суд вважає за необхідне зазначити і те, що у справі, що переглядається, податковим органом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин в обґрунтування власної позиції за наведеними вище, на думку контролюючого органу, порушеннями.
Доводи Відповідача, викладені у касаційній скарзі, аналогічні доводам, наведеним під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій, зводяться до незгоди з мотивами судів попередніх інстанцій, якими вони керувалися при оцінці доказів і встановленні обставин справи та не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій.
Доводи, які на думку Відповідача, вказують на те, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права, а саме, не дослідив зібрані у ній докази, не спростовують встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактів та сформованих на їх підставі висновків та зводяться до посилань на необхідність переоцінки вже оцінених судами попередніх інстанцій доказів, додаткової перевірки доказів стосовно встановлених судам фактичних обставин у справі, проте це знаходиться за межами касаційного перегляду, встановленими частиною першою статті 341 КАС України.
Суд касаційної інстанції не має права здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди попередніх інстанції при вирішенні справи, повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), згодом підтриманий Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17 вересня 2020 року у справі № 908/1795/19).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 341 КАС України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 3 квітня 2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
Відтак, твердження Відповідача в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містить належних аргументів щодо наявності підстав для скасування ухвалених у справі судових рішень.
Суд повторно звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, що прямо випливає із положень статті 77 КАС України.
За практикою Європейського суду з прав людини, викладеною, зокрема, у рішенні від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції", адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів, має саме податкове управління.
В обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин у справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. За таких обставин, з урахуванням наведеного у сукупності Суд не знайшов передбачених КАС України підстав для задоволення касаційної скарги Відповідача та скасування судових рішень судів попередніх інстанцій..
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У суду касаційної інстанції немає підстав вважати, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам частин першої - четвертої статті 242 КАС України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, принципу верховенства права та завданню адміністративного судочинства.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуті в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, суд дійшов висновку про необхідність залишення судових рішень судів попередніх інстанцій без змін, а касаційної скарги без задоволення.
Керуючись статтями 3, 344, 349, 350, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає

Головуюча суддя Н.Є. Блажівська
Судді О.О. Шишов
М.М. Яковенко 
Повний текст постанови виготовлено 12 лютого 2026 року.