ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/16326/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуй О. О., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу
Моторного (транспортного) страхового бюро України
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Мандичева Д.В.
від 03.03.2025
та на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Тищенко А.І., Мальченко А.О., Михальської Ю.Б.
від 30.10.2025 
у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг"
до Моторного (транспортного) страхового бюро України
про стягнення 52 325,00 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2024 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «ОБЕРІГ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення суми грошових коштів у розмірі 52 325,00 грн. 
Позовні вимоги, з посиланням на статті 6, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та статті 512, 514, 516, 1212 Цивільного кодексу України, обґрунтовані тим, що у позивача наявне право на отримання раніше здійсненої виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи, яку мав би здійснити відповідач, а тому він просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АР-2615833.
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
29.11.2021 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" (страховик) та ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за номером АР-2615833, відповідно до якого застраховано цивільно-правову відповідальність водія транспортного засобу "FIAT" д.н.з. НОМЕР_1 (vin-code НОМЕР_2 ). 
27.05.2022 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки "FIAT " д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та транспортного засобу марки "Skoda" д.н.з. НОМЕР_3 , унаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. 
Згідно з постановою Вишгородського районного суду Київської області від 09.06.2022 у справі №363/1390/22 ОСОБА_2 визнано винним у настанні вищевказаної ДТП. 
У зв`язку з цим, 15.06.2022 власник пошкодженого транспортного засобу "Skoda" д.н.з. НОМЕР_3 , звернувся до ТзДВ „СГ „Оберіг" з заявою про страхове відшкодування.
29.09.2022 ТзДВ „СГ „Оберіг" здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи у сумі 52 325,00 грн згідно з рахунком-фактурою №000263339 від 09.06.2022.
В ході розслідування страхової справи, ТзДВ «СГ «Оберіг» було встановлено, що поліс обов`язкового страх3ування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР-2615833 було укладено з порушенням вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2023 у справі №753/12028/22 задоволено позов ТзДВ «СГ «Оберіг», визнано недійсним поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР-2615833, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб "FIAT" д.н.з. НОМЕР_1 (vin-code НОМЕР_2 ) з моменту його укладення.
ТДВ „СГ „Оберіг" звернулось до МТСБУ із вимогою про здійснення страхового відшкодування за вих.№2206-05 від 22.06.2023 на підставі пп. а) п.41.1. ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд міста Києва рішенням від 03.03.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025, у справі № 910/16326/24 позов задовольнив. Стягнув з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» 52 325,00 грн безпідставно набутих коштів, а також 2 422,40 грн судового збору.
Судові рішення мотивовані тим, що унаслідок визнання в судовому порядку недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР-2615833, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб "FIAT" д.н.з. НОМЕР_1 , цей транспортний засіб на момент настання ДТП 27.05.2022 не був забезпеченим, що є підставою для відшкодування шкоди Моторним (транспортним) страховим бюро України відповідно до пп. а) п.41.1. ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Оскільки Моторне (транспортне) страхове бюро України є особою, відповідальною за завдані внаслідок ДТП 27.05.2022 збитки та зберегло виплату, яку мало би здійснити на користь потерпілої особи, то після зміни кредитора має здійснити таку виплату на користь позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 у справі № 910/16326/24, у якій просило їх скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору неправильно застосували норми матеріального, а саме статей 216, 512, 1212 ЦК України, підпункту а) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за відсутності висновку Верховного Суду щодо їх застосування у подібних правовідносинах.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просив відмовити скаржнику в задоволенні вимог касаційної скарги в повному обсязі, залишити без змін постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 року у справі №910/16326/24. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною четвертою цієї статті суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Під час підготовки справи до розгляду встановлено, що Верховний Суд 18.12.2025 ухвалив постанову у справі № 910/16301/24 у правовідносинах подібних до справи № 910/16326/24. У справі № 910/16301/24, як і у цій справі № 910/16326/24, з позовом звернулося Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 10500,00 грн безпідставно набутих коштів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.03.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі №910/16301/24, позовні вимоги задоволено повністю.
Відповідач оскаржив судові рішення у справі №910/16301/24 на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, у касаційній скарзі вказав на те, що суди попередніх інстанцій не врахували, що дії позивача, які свідчать про порушення положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки такими діями, стягуючи кошти з МТСБУ, позивач покладає обов`язок з відшкодування шкоди на свого страхувальника.
Однак відповідачем не порушувались права позивача, відповідно, ним не повинні вчинятись дії, спрямовані на відновлення порушеного цивільного права позивача у зв`язку зі сплатою останнім суми страхового відшкодування на виконання правочину, який після оплати коштів визнаний судом недійсним з моменту його укладення на підставі частини першої статті 230 Цивільного кодексу України.
МТСБУ не є учасником деліктного правопорушення, не є учасником цивільно-правових відносин щодо ДТП, яке сталося. Скаржник зазначає, що на момент укладення договору у застрахованого транспортного засобу було відсутнє ОТК, а отже страховик діяв суперечливо задля отримання страхового платежу, щоб в подальшому не сплачувати кошти за настання страхового випадку.
Наведені відповідачем - Моторним (транспортним) страховим бюро України в касаційній скарзі при оскарженні судових рішень у справі №910/16301/24 доводи є аналогічними доводам викладеним ним у касаційній скарзі у цій справі № 910/16326/24.
За результатами розгляду справи №910/16301/24 Верховний Суд у постанові від 18.12.2025 дійшов висновку, що Господарський суд міста Києва при ухваленні рішення від 05.03.2025, та Північний апеляційний господарський суд при ухваленні постанови від 06.08.2025 у справі №910/16301/24 неправильно застосували до правовідносин сторін у цій справі норми статей 216, 512, 1212 ЦК України, підпункту а) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV та дійшли необґрунтованого висновку про наявність підстав про задоволення позову. 
У випадку, коли страховик здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілої від ДТП особи на підставі чинного на той час договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого було забезпечено транспортний засіб, що належав особі, визнаної винною у ДТП, проте після цього поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів судовим рішенням було визнано недійсним з моменту його укладення, правові підстави стягнення виплачених потерпілій від ДТП особі сум страхового відшкодування з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь страховика на підставі статей 216, 512, 1212 ЦК України, підпункту а) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV відсутні. Водночас страховик не позбавлений можливості відновити свої права та інтереси шляхом пред`явлення вимоги про стягнення сум завданих збитків з винної особи. 
Такі висновки обґрунтовані тим, що на момент здійснення позивачем виплати страхового відшкодування обов`язок відповідача на здійснення такої виплати був відсутній, позаяк відповідно до підпункту а) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, тоді як за обставинами цієї справи договір страхування на той момент був наявний та чинний.
Після набрання законної сили судовим рішенням, яким поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було визнано недійсним з моменту його укладення, виникли підстави для застосування положень статті 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину. 
Відповідно до частин першої та другої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Оскільки МТСБУ не є стороною правочину, який визнано недійсним, на виконання недійсного правочину нічого не отримувало, також МТСБУ не є винною стороною, з вини якої завдано збитків, підстави для застосування саме до правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем у межах цього спору положень статті 216 ЦК України як правової підстави для стягнення спірної суми коштів відсутні. 
Щодо підстав для застосування до правовідносин між сторонами у цій справі положень про заміну кредитора у зобов`язанні, то згідно з положеннями статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
За змістом статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:
1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);
2) правонаступництва;
3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);
4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 512 ЦК України).
За приписами статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
У справі № 910/16301/24 так само як і у справі № 910/16326/24, що переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що Моторне (транспортне) страхове бюро України є особою, відповідальною за завдані внаслідок ДТП збитки та зберіг виплату, яку мав би здійснити на користь потерпілої особи, та після зміни кредитора - на користь позивача, тому позивач має право на отримання здійсненої виплати страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у зв`язку з чим вимоги позову є доведеними та обґрунтованими. При цьому обов`язок відповідача здійснити відповідну виплату обґрунтовано судами положенням підпункту а) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV.
Разом з тим, за висновками Верховного Суду пункт 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV встановлює, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. 
Однак з оскаржуваних судових рішень у справі № 910/16301/24, як і у цій справі № 910/16326/24, не встановлено, що потерпіла особа після ДТП подавала заяву до МТСБУ (відповідача у справі) для отримання страхового відшкодування. 
Страхове відшкодування було здійснено страховиком (позивачем) на користь потерпілої особи у відповідності до норм чинного на час його вчинення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, у той час, як відповідач у справі з огляду на наявність чинного договору страхування такого обов`язку не мав. 
Тож у даному випадку немає підстав стверджувати про виконання обов`язку боржника (відповідача) третьою особою (позивачем) як підстави для заміни кредитора у зобов`язанні відповідно до статті 512 ЦК України, оскільки виконання було здійснено належним боржником. 
Підпункт а) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, на який посилаються суди попередніх інстанцій, та інші статті вказаного Закону, не містять положень про заміну кредитора у зобов`язанні щодо страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Тому відсутні підстави стверджувати про наявність у межах цього спору випадку, встановленого законом, для заміни кредитора у зобов`язанні у розумінні частини другої статті 512 ЦК України. 
Судами попередніх інстанцій у цій справі не встановлена наявність інших підстав для заміни кредитора (передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), правонаступництва, виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем). 
Таким чином, у цій справі заміна кредитора у зобов`язанні щодо страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не підтверджена, як не підтверджене і невиконання відповідачем обов`язку у межах відносин щодо страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 
Враховуючи, що відповідач у цій справі не набував майна та не зберігав його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, враховуючи відсутність фактичних підстав для здійснення регламентних виплат на підставі статей 35, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV з огляду на відсутність заяви особи, яка має право на отримання відшкодування, судами попередніх інстанцій було помилково застосовано положення статті 1212 ЦК України у цьому конкретному випадку. 
У цій справі Моторним (транспортним) страховим бюро України права позивача не порушувалися, тому ним не повинні вчинятися дії, спрямовані на відновлення порушеного права позивача у зв`язку зі сплатою позивачем суми страхового відшкодування на підставі договору страхування.
Отже, наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, який був викладений у постанові Верховного Суду від 18.12.2025 у справі № 910/16301/24, тобто після подання касаційної скарги у цій справі № 910/16326/24, та підлягає обов`язковому врахуванню під час її розгляду. Підстав для відступу від викладеного у постанові Верховного Суду від 18.12.2025 у справі № 910/16301/24 висновку колегія суддів не вбачає.
Висновки Верховного Суду
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Частиною першою статті 311 Господарського процесуального кодексу України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Оскільки оскаржені у справі № 910/16326/24 судові рішення не відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, а саме статей 216, 512, 1212 ЦК України, підпункту а) пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV, викладеним у постанові від 18.12.2025 у справі № 910/16301/24, наявні підстави для задоволення касаційної скарги відповідача, скасування оскаржуваних судових рішень у цій справі та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Судові витрати
З огляду на те, що суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, судові витрати підлягають розподілу за правилами частини 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.03.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 у справі №910/16326/24 скасувати.
3. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд.14, код ЄДРПОУ 39433769) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8, код ЄДРПОУ 21647131) 2906,88 грн (дві тисячі дев`ятсот шість грн 88 коп) витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова група "Оберіг" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд.14, код ЄДРПОУ 39433769) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8, код ЄДРПОУ 21647131) 4844,80 грн (чотири тисячі вісімсот сорок чотири грн 80 коп) витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
6. Видачу наказу у справі № 910/16326/24 доручити Господарському суду міста Києва.
7. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець 

Судді О. Кролевець 

О. Мамалуй