ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 465/4217/14
провадження № 61-2289св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_1  та ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2025 року в складі колегії суддів Ніткевича А. В., Бойко С. М., Ванівського О. М.

усправі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: П`ята Львівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк Ігор Ярославович, Садовий кооператив «Перемога», про визнання недійсними заповіту, відмови від прийняття спадщини, договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: П`ята Львівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кулиняк І. Я., Садовий кооператив (далі - СК) «Перемога», про визнання недійсними заповіту, відмови від прийняття спадщини, договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування.
Позов мотивований тим, що співвласником квартири    АДРЕСА_1  та власником земельної ділянки в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, садового будинку на вказаній земельній ділянці, автомобіля марки ВАЗ 21051 реєстраційний номер НОМЕР_1 та причепа до нього МАЗ-8114, реєстраційний номер НОМЕР_2 , був її батько - ОСОБА_3 , а співвласником квартири також її мати - ОСОБА_4 . Мати страждала психічним захворюванням, а саме стійким хронічним розладом у формі судинної деменції, що позбавляло її можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько - ОСОБА_3 у віці 85 років та після його смерті відкрилася спадщина. ОСОБА_3 був співвласником квартири  АДРЕСА_1 , власником земельної ділянки в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського р-ну Львівської області, садового будинку на вказаній земельній ділянці, автомобіля марки ВАЗ 21051 та причепа до нього МА3-8114. Всі спадкоємці першої черги за законом, а саме позивачка, ОСОБА_4 та відповідач звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини.
Відповідач, скориставшись хворобливим станом матері, схилив ОСОБА_4 до відмови від прийняття спадщини після смерті батька на його користь та до укладення договору дарування 1/2 своєї частки квартири від 05 січня 2007 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Львові померла мати - ОСОБА_4 у віці 93 років. Вона як дочка ОСОБА_4 та спадкоємець першої черги за законом звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак ОСОБА_2 чинить перешкоди в оформленні спадкового майна, намагається захопити все майно. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2014 року ОСОБА_4 була визнана недієздатною. В судовому засіданні 30 квітня 2015 року позивачка дізналася, що ОСОБА_4 12 вересня 2006 року склала заповіт на користь відповідача на все її майно, яке їй належало. Отже, цим заповітом позивачка усунута від спадщини в належному обсязі і має лише право на обов`язкову його частину як непрацездатний спадкоємець, тобто на половину частки, яка б належала за законом - лише на 1/6 частину земельної ділянки, садового будинку, автомобіля з причепом і грошових вкладів.
Позивачка вважала, що заповіт ОСОБА_4 складений 12 вересня 2006 року після того, коли в провадженні суду була справа за заявою позивачки про визнання матері недієздатною. В заяві від 2005 року та в суді позивачка стверджувала про те, що мати не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними. ОСОБА_2 чув це, а після того завіз матір до нотаріуса Кулиняка І. Я. та схилив її до підпису заповіту. Після рішення суду, яким визнано ОСОБА_4 недієздатною, позивачка остаточно переконалась в тому, що відповідач порушив її спадкові права, схиливши матір подарувати йому половину квартири в 2007 році і намовивши відмовитись від спадщини на його користь після смерті батька. У момент складення заповіту на користь відповідача, дарування йому частини квартири, відмови від спадщини матір не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, і відповідач цим скористався. 
ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: продовжити позовну давність; визнати недійсною відмову ОСОБА_4 від прийняття спадщини на користь відповідача від 25 лютого 2003 року; визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 12 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського територіального округу Кулиняком І. Я.; визнати недійсним договір дарування ОСОБА_2 квартири  АДРЕСА_1 від 05 січня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кулиняком І. Я. та його реєстрацію; визнати за нею право власності в порядку спадкування на: 1/2 ідеальну частину квартири  АДРЕСА_1 ; 1/2 ідеальну частину земельної ділянки в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області та 1/2 садового будинку; 1/2 ідеальну частину автомобіля з причепом; половину грошових вкладів. 
Короткий зміст рішень судів першої інстанції
11 травня 2016 року рішенням Франківського районного суду м. Львова в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем подано заяву від 26 квітня 2016 року, в якій він просить при винесенні рішення в цій справі застосувати положення статті 267 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України та заявлено відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні щодо застосування спливу позовної давності. Позивачці було відомо про момент складення оспорюваного заповіту на користь відповідача, дарування частини квартири, відмови від спадщини, більше трьох років до подання позовної заяви. Твердження про те, що позивачка не знала і не могла знати про оспорювані правочини, дізналась про порушення своїх майнових прав лише у 2013 році - щодо відмови від спадщини та укладення договору дарування та 30 квітня 2015 року, складення заповіту, є безпідставними, оскільки вона знала про оспорюваний заповіт, договір дарування частини квартири та про відмову від спадщини, про що свідчать її заяви, подані до суду, а саме: 24 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ спадкового майна, 23 жовтня 2007 року та 23 жовтня 2008 року ОСОБА_1 зверталась до суду із заявами про накладення арешту та 26 серпня 2008 року. У судовому засіданні встановлено, що позивачкою пропущений строк, встановлений в статті 257 ЦК України, поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачка не надала та судом не встановлено. У позові належить відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.
Короткий зміст судового рішень суду апеляційної інстанції та Верховного Суду
Апеляційний суд переглядав справу неодноразово. 
09 листопада 2020 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року залишено без змін.
20 липня 2022 року постановою Верховного Суду в складі Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А., касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. ОСОБА_1 просила визнати недійсними: відмову ОСОБА_4 від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 від 25 лютого 2003 року, заповіт від 12 вересня 2006 року, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , та договір дарування 1/2 частини квартири від 05 січня 2007 року. Вона зазначала, що про відмову ОСОБА_4 від спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 їй стало відомо у 2013 році під час розгляду в суді цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна (справа № 2-41/11), а про заповіт від 12 вересня 2006 року, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , - 30 квітня 2015 року. Право на оспорення договору дарування 1/2 частини квартири від 05 січня 2007 року в неї виникло після набрання законної сили рішенням Франківського районного суду міста Львова від 25 квітня 2014 року, яким ОСОБА_4 визнано недієздатною. За нового розгляду справи у випадку підтвердження підставності заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції має дослідити питання перебігу позовної давності за кожною позовною вимогою ОСОБА_1 щодо відповідача, який заявив про її застосування. Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи порушив норми процесуального права, оскільки не встановив фактичні обставини справи, та, як наслідок, неправильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності.
16 березня 2023 року постановою Львівського апеляційного суду частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 частково задоволено.
Визнано недійсним заповіт, вчинений 12 вересня 2006 року ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 3738.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин садового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин земельної ділянки, площею 0,0550 га, яка розташована на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, для ведення садівництва, кадастровий номер 4623683400:03:000:0122.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин автомобіля марки ВАЗ - 21051, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин причепа МАЗ-8114, державний номерний знак НОМЕР_2 , 1990 року випуску.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 5/12 частин грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_3 .
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
20 червня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Крата В. І. (суддя-доповідач), суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Коротуна В. М., Краснощокова Є. В. касаційну скаргу   ОСОБА_1  задоволено частково. Касаційну скаргу    ОСОБА_2  задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року скасовано та переданосправу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що під час вирішенняпитання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення. В ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнані недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані під час вирішенняспору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року. Апеляційний суд не звернув увагу, що з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. Позивачка як спадкоємиця своїх батьків, прийнявши спадщину, оспорювала відмову від прийняття спадщини та договір дарування для того, щоб збільшити свою частку в спадщині.
Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не відповів на важливі й доречні аргументи апеляційної скарги та не звернув уваги на те, що в справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Апеляційний суд не врахував, що початок перебігу позовної давності за вимогою про визнання заповіту недійсним не може початися раніше наступного дня після відкриття спадщини. Апеляційний суд не звернув уваги, що перебування в шлюбі не змінює правового режиму земельної ділянки, набутої в порядку приватизації на спільне майно подружжя. Закон не передбачає такої трансформації правового режиму особистої власності на спільну сумісну.
28 січня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Заповіт, вчинений 12 вересня 2006 року ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 3738, визнано недійсним.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на
5/12 частин садового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на
5/12 частин земельної ділянки, площею 0,0550 га, яка розташована на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, для ведення садівництва з кадастровим номером 4623683400:03:000:0122.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на
5/12 частин автомобіля марки ВАЗ - 21051, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на
5/12 частин причепа МАЗ-8114, державний номерний знак НОМЕР_2 , 1990 року випуску.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на
5/12 частин грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_3 .
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що батьки сторін були одружені з 1946 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Усе майно набуте в шлюбі є спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . До спадкової маси після смерті ОСОБА_3 входить земельна ділянка в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, садовий будинок на вказаній земельній ділянці, автомобіль марки ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , причеп до нього МАЗ-8114, реєстраційний номер НОМЕР_2 , грошові вклади та квартира АДРЕСА_1 . Частина цього майна, за виключенням земельної ділянки, була спільним майном подружжя, тому частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рівними. 
Щодо вимог про визнання недійсною відмови ОСОБА_4 від прийняття спадщини та про визнання недійсним договору дарування апеляційний суд вказав, що 25 лютого 2003 року  ОСОБА_4 написала письмову відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована під № 122, на користь відповідача   ОСОБА_2 .На підставі договору дарування від 05 січня 2007 року  ОСОБА_4 подарувала 1/2 частку квартири     АДРЕСА_1  ОСОБА_2 . Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04 травня 2018 року № 218 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Ізматеріалів справи встановлено, що після звернення 11 травня 2007 року   ОСОБА_2 із позовом про поділ спадкового майна  ОСОБА_1 дізналася про відмову матері ОСОБА_4 від спадщини після смерті ОСОБА_3 та про договір дарування частини квартири накористь  ОСОБА_2 . У межах цієї справи зверталася із заявою про накладення арешту на майно, однак вважає, що право на оскарження договору та відмови виникло у неї після визнання ОСОБА_4 недієздатною. Отже,   ОСОБА_1 самостійно визнає, що про відмову матері  ОСОБА_4 від спадщини після смерті батька ОСОБА_3 накористь сина (брата позивачки) та договір дарування частини квартири накористь  ОСОБА_2 їй було відомо ще у 2007 році.Враховуючи наведене та незважаючи на підставність вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсною відмови  ОСОБА_4 від прийняття спадщини, суд застосовує до відповідних вимог наслідки спливу давності та відмовляє у задоволенні таких з підстав пропуску позовної давності.
12вересня 2006 року   ОСОБА_4  склала заповіт, яким усе майно заповіла синові -    ОСОБА_2 .Оскільки на момент складення оспорюваного заповіту  ОСОБА_4  як спадкодавець не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи, наявні усі підстави для визнання такого заповіту недійсним.Строк давності щодо цієї вимоги не є пропущеним, оскільки такий не міг розпочатися раніше наступного дня після відкриття спадщини (смерті    ОСОБА_6 ), а вчинення оспорюваного заповіту порушує права та обов`язки позивачки під часспадкування майна після смерті матері.Однак, незважаючи на наявність рішення суду про визнання заповіту недійсним та відсутність правових наслідків за таким, підстави для висновку про можливість спадкування сторонами у рівних частинах (порівну) спадкового майна після смерті своїх батьків відсутні, оскільки ОСОБА_4 (мати сторін) розпорядилася своїми спадковими правами у відповідний спосіб.Так, 05 січня 2007 року   ОСОБА_4 подарувала 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Частка батька сторін -  ОСОБА_3  має ділитися між трьома спадкоємцями, а саме між  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (1/6 частка кожному).  ОСОБА_4 також відмовилася від належної їй 1/6 частки спадщини після смерті чоловіка на користь сина-   ОСОБА_2 . Тому   ОСОБА_1 після смерті батька належить 1/6 частини квартири        АДРЕСА_1 . Інші спадкові об`єкти після смерті ОСОБА_3 , а саме  1/2 частина садового будинку, автомобіля марки ВАЗ - 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» розподілились на 4/12 за відповідачем (1/6 + 1/6), оскільки  ОСОБА_4 відмовилась від спадщини на його користь, та 2/12 часток (третя частина від половини) - позивачці  ОСОБА_1 .
Апеляційний суд вказав, що, оскільки  ОСОБА_3 набув власність на земельну ділянку в порядку приватизації у особисту власність, а перебування в шлюбі не змінює правовий режим земельної ділянки, набутої в порядку приватизації, на спільне майно подружжя, адже закон не передбачає такої трансформації правового режиму особистої власності на спільну сумісну, земельна ділянка в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області є об`єктом спадкування трьох спадкоємців:   ОСОБА_4 ,   ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 у рівних частинах після смерті їх батька та чоловіка, а саме по 1/3 частці. З урахуванням відмови ОСОБА_4 від спадкування на користь ОСОБА_2 частка останнього становить 2/3 такої земельної ділянки, відповідно,частка  ОСОБА_1  - 1/3. Після смерті матері належну їй 1/2 частку садового будинку, автомобіля марки ВАЗ - 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів сторони  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадкують по 1/2 частці кожен, тобто по 3/12 часток у цілому. Отже, після смерті батька ОСОБА_1 отримала 2/12 часток садового будинку, автомобіля марки ВАЗ - 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів, а також 3/12 часток вказаного майна після смерті матері. Сукупно   ОСОБА_1 у порядку спадкування отримує 5/12 часток садового будинку, автомобіля марки ВАЗ - 21051, причепа  МАЗ-8114 та грошових вкладів.Оскільки частка земельної ділянки в  СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яку спадкує  ОСОБА_1 після смерті батька, становить 1/3 та є меншою ніж частка у будинку (5/12), який на такій знаходиться та на яку остання має право, суд визнав за можливе визнати за останньою право власності в порядку спадкування і на 5/12 частин земельної ділянки площею 0,0550 га, яка розташована на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, для ведення садівництва, кадастровий №4623683400:03:000:0122, що відповідатиме частці у садовому будинку.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
22 лютого 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2025 року, в якій просить її скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
01 березня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2025 року, в якій просить її скасувати в частині відмови визнання недійсними: договору дарування від 05 січня 2007 року 1/2 частини квартири та відмови ОСОБА_4 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ; передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги      ОСОБА_2 .
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року в цій справі  № 465/4217/14. 
Доповнивши позовні вимоги в червні 2015 року,     ОСОБА_1  не оплатила їх судовим збором. Крім того, нові вимоги не були приєднані до попередніх. Позивач має право заявити про зміну предмета позову тільки до початку слухання справи по суті. Суди розглянули уточнені вимоги позивачки, заявлені після відкриття провадження в справі та її слухання по суті. 
Усі акти судово-психіатричної експертизи протирічать один одному. Висновок судово-психіатричної експертизи про наявність хвороби у ОСОБА_4 «судинна деменція» є припущенням, що підтвердив експерт ОСОБА_11 в судовому засіданні 25 квітня 2014 року. Апеляційний суд не дав оцінки цим доказам. 
Заповіт посвідчений у присутності двох свідків, які стверджують, що правочин відповідав її волі. 
З нього безпідставно стягнуто судовий збір за подання касаційної скарги у більшому розмірі. 
Відзив на касаційну скаргу      ОСОБА_2  позивачка мотивувала тим, щодоводи касаційної скарги відповідача ґрунтуються на особистому сприйнятті обставин справи та спробі узаконити недійсні правочини матері. Висновки експертів доповнюють один одного. Усім доводам заявника суди вже надали відповідь. Судовий збір за подання позову вона сплачувала за тими ставками, які діяли на момент звернення до суду. 
Доводи касаційної скарги            ОСОБА_1 .
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не дослідив питання поважності пропуску нею позовної давності. Сам факт існування оспорюваного правочину не міг бути безумовною підставою звернення до суду, оскільки на момент його вчинення ще не було встановлено, що ОСОБА_4 не розуміє значення своїх дій. Подавати позов, посилаючись на припущення й розуміючи лише ймовірність отримання такого доказу, вона не могла, у такому позові було б відмовлено. Остаточний та безсумнівний висновок судово-психіатричного експерта щодо психічного розладу ОСОБА_4 сформовано лише 04 травня 2018 року. 
Апеляційний суд не дослідив питання недійсності договору дарування, вчиненого матір`ю в період, коли вона не розуміла своїх дій та не могла керувати ними, не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду вскладі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 рокув справі № 496/4851/14-ц, щодо умов визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України. 
Суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року в справі № 522/22023/16-ц, щодо оцінки доказів. 
Суд керувався договором дарування, який після висновку судово-психіатричного експерта від 04 травня 2018 року № 218 (за яким  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними) є недопустимим доказом. 
Відзив на касаційну скаргу            ОСОБА_1  відповідач мотивував тим, що позивачка просить у касаційній скарзі визнати недійсними правочини матері без продовження права на звернення до суду. Про те, що мати не усвідомлює своїх дій, ОСОБА_1 знала ще у 2005 році, адже зверталася до суду із заявою про визнання матері недієздатною. Усі акти судово-психіатричної експертизи протирічать один одному, тому жоден з них не має переваги. Батьки забезпечили позивачку житлом - квартирою на АДРЕСА_3 , яку вона переоформила на дочку. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної власності належала квартира    АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 був власником земельної ділянки в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яку ОСОБА_3 набув в порядку приватизації у особисту власність; садового будинку на вказаній земельній ділянці, автомобіля марки ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причепа до нього МАЗ-8114, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно.
Дружина ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини як спадкоємці за законом першої черги.
25 лютого 2003 року ОСОБА_4 написала письмову відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь відповідача ОСОБА_2 .
12 вересня 2006 року ОСОБА_4 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кулиняк І. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 3738, яким ОСОБА_4 зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що її буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, зокрема 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 заповіла синові ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
На підставі договору дарування від 05 січня 2007 року ОСОБА_4 подарувала 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 .
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2014 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано недієздатною.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла та після її смерті відкрилася спадщина.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2017 року за клопотанням позивачки було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання: «Чи хворіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на психічне захворювання станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року»; «Чи розуміла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року значення своїх дій та чи могла керувати ними».
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04 травня 2018 року № 218 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Позиція Верховного Суду 
Касаційні провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційних скарг, відзивів та виснував, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Стосовно доводів про застосування позовної давності
Суди встановили, що 25 лютого 2003 року  ОСОБА_4 написала письмову відмову від прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_3 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь відповідача ОСОБА_2 . 
Також на підставі договору дарування від 05 січня 2007 року  ОСОБА_4 подарувала 1/2 частку квартири   АДРЕСА_1  ОСОБА_2 .
Апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсною відмови ОСОБА_4 від прийняття спадщини з підстав пропуску позивачкою позовної давності, про яку заявив відповідач. 
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду в цій частині, з огляду на таке. 
Відповідно до пунктів 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. 
Отже, до вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору дарування частки у квартирі необхідно застосовувати положення ЦК України, а до вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини- положення ЦК УРСР 1963 року. 
Відповідно до статті 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Згідно із статтею 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. 
За статтею 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску позовної давності, порушене право підлягає захистові. 
Аналогічні положення містять статі 257, 261, 267 ЦК України. 
Узагальнюючим до наведених норм є висновок про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 
Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
ОСОБА_1 зазначила (вказує на це у касаційній скарзі), що після звернення 11 травня 2007 року   ОСОБА_2 із позовом про поділ спадкового майна вонадізналася про відмову матері ОСОБА_4 від спадщини після смерті ОСОБА_3 та про договір дарування частини квартири накористь  ОСОБА_2 . 
Апеляційний суд правильно визнав, що позивачці про відмову матері   ОСОБА_4 від спадщини після смерті батька  ОСОБА_3 накористь сина (брата позивачки) та про договір дарування частини квартири накористь  ОСОБА_2 відомо з 2007 року, що зумовило початок перебігу позовної давності. 
До суду ОСОБА_1 звернулася в липні 2014 року, мотивуючи поважність причин пропуску строку давності тим, що недієздатною матір визнано лише рішенням суду від 25 квітня 2014 року. 
Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з урахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для позивача своєчасно звернутися за захистом порушеного права.
Тому суд має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2025 рокув cправі  № 913/567/20(913/462/24)). 
Існування об`єктивної перешкоди для позивачкисвоєчасно звернутися з вимогами про оспорення договору дарування й відмови матері від спадщини після смерті чоловіка в справі не встановлено. 
ОСОБА_1 посилається на те, що сам факт існування оспорюваного правочину не міг бути безумовною підставою звернення до суду, оскільки на момент його вчинення ще не було встановлено, що ОСОБА_4 не розуміє значення своїх дій. Подавати позов, посилаючись на припущення й розуміючи лише ймовірність отримання такого доказу, вона не могла, у такому позові було б відмовлено. Остаточний та безсумнівний висновок судово-психіатричного експерта щодо психічного розладу ОСОБА_4 сформовано лише 04 травня 2018 року. 
Верховний Суд зауважує, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, а не достеменного підтвердження підстав позову доказами. 
Доведення обґрунтованості позовних вимог здійснюється в процесі доказування, що включає й можливість позивача заявити щодо проведення посмертної судово-психіатричноїекспертизи на предмет з`ясування обставин про те, чи розуміла особа значення своїх дій в момент вчинення правочинучерез стійкий психічний розлад. 
ОСОБА_1 здійснює підміну понять «порушення права» та «доведення доказами порушеного права», що є помилковим тлумаченням норм матеріального права та не створює обов`язку для суду поновлювати пропущену позовну давність. 
Застосування позовної давності є елементом балансу між правом на судовий захист та принципом правової визначеності. У цій справі предмет спору, зокрема,стосується оспорення заяви про відмову від спадщини2003 року та договору дарування 2007 року, а з плином часу об`єктивно ускладнюється відновлення фактичних обставин, що прямо корелює з цілями інституту позовної давності. Тому за відсутності доведених поважних причин пропуску строку, застосування наслідків спливу позовної давності не може розглядатися як непропорційне обмеження права на доступ до суду.
Апеляційний суд дотримався вимог процесуального закону, належним чином перевірив поважність причин пропуску строку давності та зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсною відмови ОСОБА_4 від прийняття спадщиниу зв`язку зі спливом позовної давності.
Щодо інших доводів касаційної скарги позивачки
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд не дослідив питання недійсності договору дарування, вчиненого матір`ю в період, коли вона не розуміла своїх дій та не могла керувати ними, не врахував висновки, викладені впостанові Верховного Суду вскладі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 рокув справі № 496/4851/14, щодо умов визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України. Суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року в справі № 522/22023/16-ц, щодо оцінки доказів. 
Наведені доводи є безпідставними та не становлять підставу скасування постанови апеляційного суду, з огляду на таке. 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 рокув справі № 367/6105/16-ц, від 16 червня 2020 року всправі № 372/266/15-ц).
Апеляційний суд встановив, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04 травня 2018 року № 218 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
На підставі встановленого суд виснував про недійсність договору дарування частки квартири від 05 січня 2007 року на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України(правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними).
Тобто апеляційний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення процесуальних положень, адже встановив, що порушене право позивачки підлягає захисту, але спливла позовна давність до визнання недійсним договору дарування та визнання недійсною відмови ОСОБА_4 від прийняття спадщини і про це зробила заяву інша сторона спору, що є підставою відмови в позові. 
Стосовно іншої заявленої ОСОБА_1 підстави касаційного оскарження, а саме щодо встановлення судами обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, Верховний Суд зазначає таке. 
У розумінні статті 78 ЦПК України допустимими доказами є: 1) певні засоби доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати обставини, тобто ці обставини не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; 2) докази, одержані без порушення закону, які в такомувипадку приймаються судом.
Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування, бо не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Висновок про недопустимість доказу можна зробити виключно із застосуванням норми матеріального права, яка містить пряму заборону використання відповідного засобу доказування на підтвердження певної фактичної обставини справи.
Верховний Суд наголошує, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Тягар доведення недопустимості доказу покладено на особу, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що суд керувався договором дарування, який після висновку судово-психіатричного експерта від 04 травня 2018 року № 218 (за яким  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними) є недопустимим доказом. 
Верховний Суд зауважує, що дійсність договору дарування частки квартири від 05 січня 2007 року є предметом заявленого позову, а не доказом у справі, який підтверджує чи спростовує вимоги і заперечення сторін. У такому контексті посилання суду на договір дарування не свідчить про вирішення спору на підставі недопустимих доказів. 
Заявниця належним чином не обґрунтувалатого, в чому саме проявилося порушення судом положень статті 78 ЦПК України, зокрема, щодо закону, з порушенням якого отримано оцінені судом докази, та/або підтвердження обставин іншими засобами доказування, а не певними засобами доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати фактичні обставини справи.
Стосовно доводів касаційної скарги       ОСОБА_2 
ОСОБА_2 посилається в касаційній скарзі на те, що заповіт посвідчений у присутності двох свідків, які стверджують, що правочин відповідав волі матері. Усі акти судово-психіатричної експертизи протирічать один одному. Висновок судово-психіатричної експертизи про наявність хвороби у ОСОБА_4 «судинна деменція» є припущенням, що підтвердив експерт ОСОБА_11 в судовому засіданні 25 квітня 2014 року. Апеляційний суд не дав оцінки цим доказам. 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Частиною другою статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини другоїстатті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.
Відповідно до статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила цієї статті ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».
З метою визначення психічного стану заповідачки на момент складання заповіту ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2017 року за клопотанням позивачки було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання: «Чи хворіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на психічне захворювання станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року»; «Чи розуміла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року значення своїх дій та чи могла керувати ними.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 04 травня 2018 року № 218 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 
Оцінивши належним чином докази в справі, апеляційний суд виснував, а Верховний Суд погоджується з тим, що ОСОБА_4 з урахуванням захворювань, на які вона страждала на момент вчинення заповіту, за своїм психічним станом не могла віддавати звіт у своїх діях, вчинках, усвідомлювати їх і керувати ними, що має наслідком недійсність вчиненого нею правочину. 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16).
Також касаційна скарга відповідача мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду  від 20 червня 2024 року в цій справі № 465/4217/14. 
Вказаною постановою Верховний Суд скасував попередні судові рішення в справі та передав її на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з метою встановлення істотних для її вирішення обставин, що й було зроблено судом за нового розгляду справи. 
Відповідно до частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Однак постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.
Тобто наявність постанови Верховного Суду від 20 червня 2024 року в цій справі не свідчить про обов`язок апеляційного суду прийняти протилежне рішення до того, яке скасував Верховний Суд. 
Стосовно інших доводів відповідача необхідно зазначити таке. 
ОСОБА_2  посилається на те, що, доповнивши позовні вимоги в червні 2015 року,     ОСОБА_1  не оплатила їх судовим збором. Крім того, нові вимоги не були приєднані до попередніх. Позивач має право заявити про зміну предмета позову тільки до початку слухання справи по суті. Суди розглянули уточнені вимоги позивачки, заявлені після відкриття провадження в справі та її слухання по суті. 
Наведені доводи спростовуються матеріалами справи. 
Відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року позивач має право змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті.
Позивачка уточнила позов та доповнила його новими вимогами у червні 2015 року, а слухання справи по суті спору (із оголошенням змісту позовної заяви) вперше відбулося в судовому засіданні 19 квітня 2016 року (т. 1, а. с. 224-225), до цієї дати суд вирішував процесуальні питання відводу, заслуховував заяви і клопотання. 
За таких умов     ОСОБА_1  доповнила позовні вимоги у межах, які визначені процесуальним законом. 
Нові позовні вимоги     ОСОБА_1  оплатила судовим збором у розмірі 2 475,40 грн та 243,60 грн (т. 1, а. с. 171-172), що повністю спростовує доводи касаційної скарги     ОСОБА_2  у цій частині. 
З інших підстав постанова апеляційного суду не оскаржена.
Стосовно судового збору, стягнутого з     ОСОБА_2  за подання касаційної скарги, необхідно зазначити таке. 
Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) та визначена у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
Відповідно до пункту 1 статті 4 Закону № 3674-VIсудовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.
Станом на день звернення з позовом (2014 рік) згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VIсудовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру становив 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.
На підставі частини першої статті 8 Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати становить 1 218,00 грн.
ОСОБА_2 оскаржена постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволення чотирьох вимог майнового характеру (визнання права власності в порядку спадкування на: 5/12 частин земельної ділянки; 5/12 частин автомобіля; 5/12 частин причепа; 5/12 грошових коштів).
Заявнику було роз`яснено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243,60 грн) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (3 654,00 грн).
За подання касаційної скарги     ОСОБА_2  сплатив 3 654,00 грн, що узгоджується з вимогами підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI в редакції, яка була чинною на момент подання касаційної скарги - 22 лютого 2025 року. 
Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2025 року № 2-р(II)/2025у справі за конституційною скаргою ОСОБА_13 щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4, частини першої статті 8 Закону № 3674-VI (щодо доступу до суду касаційної інстанції у цивільному судочинстві) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окремий припис підпункту 7 пункту 1 частини другоїстатті 4 Закону № 3674-VI, а саме: «касаційної скарги на рішення суду».
Це Рішення Конституційного Суду України мотивоване тим, що визначення розміру ставки судового збору за подання касаційної скарги окремим приписом підпункту 7 пункту 1 частини другоїстатті 4 Закону № 3674-VI не є гнучким та пов`язує можливість доступу до Верховного Суду як суду касаційної інстанції не з питанням суті цивільного спору, іншими питаннями права, зокрема потребою усунення порушень норм матеріального та (або) процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків у рішеннях судів першої та (або) другої інстанцій, а лише з фінансовим питанням. На підставі окремого припису підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI суб`єкт права на конституційну скаргу за подання до суду касаційної скарги мав сплатити судовий збір, що становив велику частину його річного доходу та значну частку розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом, що унеможливило для ОСОБА_13 реалізацію в його цивільній справі права, гарантованого частиною першою статті 55, пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України.Конституційний Суд України визначив, що окремий припис підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI не відповідає принципу домірності, оскільки обмежує доступ особи до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в цивільних справах лише через фінансове питання. Цей припис утрачає чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення.
Верховний Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України виснував про правомірність законодавчої вимоги щодо визначення ставки судового збору за подання касаційної скарги як такої, однак вказав на неконституційність фінансової складової такої ставки. 
Отже, Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2025 року № 2-р(II)/2025 не звільняє відповідача від сплати судового збору за подання касаційної скарги. 
Законом України від 18 червня 2025 року № 4508-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку розподілу судових витрат та судового збору» внесено зміни до Закону № 3674-VI та викладено підпункт 7 пункту 1 частини другої статті 4 в новій редакції, за якою ставка судового зборуза подання до суду касаційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду, яка подана фізичною особою, становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги від розміру оспорюваної суми, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за позовними заявами майнового характеру, а у справах, в яких предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав (крім права власності на майно), відшкодування шкоди здоров`ю (крім моральної шкоди), - не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відповідно до частини третьої статті 3  ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
На момент подання касаційної скарги 22 лютого 2025 року діяла редакція підпункту 7 пункту 1частини другої статті 4 Закону № 3674-VI до змін Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2025 року № 2-р(II)/2025 та Законом України від 18 червня 2025 року № 4508-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку розподілу судових витрат та судового збору», а тому Верховний Суд керувався належною нормою закону, залишаючи касаційну скаргу     ОСОБА_2  без руху з підстав недоплати судового збору. 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.
Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявників.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 28 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська