ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 127/1599/25
провадження № 61-16425св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Покоєвич Артем Олексійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року у складі судді Федчишена С. А. та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2025 року    ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до   ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

В обґрунтування позову посилався на те, що за час перебування у шлюбі у нього та    ОСОБА_3 , з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі, народилась донька -   ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У січні 2018 року ОСОБА_3 забрала свої особисті речі, пішла з дому, залишивши позивача одного з маленькою дитиною.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

09 січня 2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області було видано судовий наказ № 127/32967/18 про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача аліментів на утримання дитини - ОСОБА_5 в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісяця.

Після цього мати дитини виїхала за кордон, де постійно проживає. При цьому участі у вихованні дитини фактично не приймає, спілкування підтримує вкрай рідко, життям доньки майже не цікавиться. Натомість він повністю утримує та самостійно виховує дочку, опікується її інтересами та потребами, особисто координує процес навчання, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини без участі матері дитини.

Разом із цим, у повсякденному житті при вирішенні питань, які стосуються дитини, захисту її прав та отримання документів, постійно виникають питання щодо участі матері в житті доньки або надання підтверджуючих документів щодо самостійного виховання чи утримання позивачем дитини.

Встановлення того факту, що позивач самостійно виховує свою доньку, необхідне для можливості одноосібного звернення до державних та освітніх чи медичних закладів, оформлення документів для соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків, вирішення питань щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, а також для реалізації прав, передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує дитину, зокрема, для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд встановити факт того, що він самостійно виховує та утримує свою малолітню доньку -    ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У відзиві на вказану позовну заяву відповідачка   ОСОБА_6 просила суд відмовити у позові та стягнути з   ОСОБА_4 на її користь понесені витрати на правничу допомогу в сумі 18 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судупершої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з     ОСОБА_4 на користь     ОСОБА_3 3 000,00 грну відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що долучені позивачем до матеріалів справи докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком і участь останнього у вихованні доньки, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у її вихованні.

Суд урахував, що встановлення факту перебування на утриманні позивача неповнолітньої доньки впливає на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше.

Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітньої дитини в цій справі необхідне позивачу для створення преюдиційного рішення для вирішення питання щодо можливості отримання відстрочки від мобілізації, що є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин.

Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

При цьому суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

10 липня 2025 року  ОСОБА_7 подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь понесені ним витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 20 500,00 грн.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2025 року у задоволенні заяви       ОСОБА_8 відмовлено.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заява позивача про ухвалення додаткового рішення у справі задоволенню не підлягає, оскільки у задоволені його позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та додатковим рішеннямВінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2025 року,   ОСОБА_4 . В особі представника - адвоката Сінкевич Л.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою. Просив скасувати вказані судові рішення та задовольнити його вимогу у повному обсязі, здійснивши розподіл судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги. 

Не погодившись із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року в частині викладених судом мотивів та в частині розміру відшкодування понесених нею витрат на професійну правничу допомогу,   ОСОБА_6 в особі представника - адвоката Покоєвич А.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою. 

При цьому, звертаючись до суду з вказаною апеляційною скаргою, ОСОБА_3 , зокрема просила: 

змінити частково мотивувальну частину рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року з обставин, викладених в мотивувальній частині апеляційної скарги та в частині зменшення витрат на правову допомогу з  ОСОБА_8 на її користь, стягнувши витрати на правову допомогу повністю; 

стягнути з ОСОБА_8 на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, понесені нею під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 рокуапеляційну скаргу представника   ОСОБА_4 - адвоката Сінкевич Л. О. та апеляційну скаргу представника   ОСОБА_3 - адвоката Покоєвича А. О. залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 липня 2025 року - без змін. 

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
25 грудня 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Покоєвич А. О., через засоби поштового зв`язкузвернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зокрема, заявниця посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив витрати на правову допомогу з 18 000,00 грн до 3 000,00 грн, а суд апеляційної інстанції взагалі проігнорував вимогу її апеляційної скарги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн, понесених при апеляційному розгляді справи. Також заявниця не погоджується з мотивувальною частиною оскаржуваних судових рішень. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

12 лютого 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що батьками      ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є   ОСОБА_4 та    ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії   НОМЕР_1 від 10лютого 2017 року.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 09 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 22 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2019 року у справі № 127/32191/18 шлюб між   ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зареєстрований 21 липня 2015 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького МУЮ у Вінницькій області, розірвано.

Відповідно до довідки Квартального комітету «Димитрівський» № 271 від 01 липня 2024 року на підставі складеного акту, мешканці ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 свідчать про те, що ОСОБА_4 та його донька ОСОБА_5 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Також вони констатують факт, що ОСОБА_4 самостійно утримує та виховує доньку ОСОБА_5 , натомість рідна мати - ОСОБА_3 жодної участі у вихованні дитини не приймає.

Відповідно до довідки КЗ «Центр підліткових клубів за місцем проживання» ВМР № 01-11-78 від 01 липня 2024 року ОСОБА_5 відвідувала заняття з напрямку «Дошколярик» у період 2022-2023 навчального року. ОСОБА_4 систематично приводив доньку ОСОБА_5 на заняття та активно брав участь у її вихованні та освітньому процесі.

Згідно з довідкою КЗ «Вінницький ліцей № 11» № 01-15/217 від 27 червня 2024 року ОСОБА_5 навчається в 1-му класі комунального закладу. Учениця регулярно відвідує заняття у школі. Дитина охайна, доглянута, забезпечена всім необхідним. Контакт зі школою підтримує батько: спілкується із вчителями, які навчають доньку, цікавиться її успіхами і шкільним життям, відвідує батьківські збори та інші позакласні шкільні заходи. Про участь матері ОСОБА_14 в шкільному житті інформація відсутня. Мати навчанням не цікавиться, школу не відвідувала жодного разу за весь період навчання своєї дитини в ній, контакт із навчальним закладом не підтримує зовсім. 

Відповідно до листа КНП «ЦПМСД № 5 м. Вінниці», за свідченнями сімейного лікаря, батько ОСОБА_4 та бабуся ОСОБА_15 за останні кілька років у випадку нездужання дитини ОСОБА_14 , 2017 року народження, звертались за медичною допомогою, турбуються про її здоров`я та результати обстеження дитини.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають не у повній мірі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Зокрема, ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши обставини справи та надані докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог   ОСОБА_8 про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дочки -       ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків і судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
При цьому суди врахували, що встановлення факту перебування малолітньої доньки на утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше.
Суди зауважили, що надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з батьком, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
Суди попередніх інстанцій також звернули увагу на те, що позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).Разом із цим, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. 
Касаційна скарга не містить заперечень щодо вказаних вище висновків судів.
Разом із тим, незгода  ОСОБА_17 з фактичними даними (обставинами), які викладені у довідці Квартального комітету «Димитрівський» № 271 від 01 липня 2024 року на підставі акту та у довідці КЗ «Центр підліткових клубів за місцем проживання» ВМР № 01-11-78 від 01 липня 2024 року, не може бути прийнята касаційним судом до уваги, оскільки обставини, з якими не погоджується відповідачка, не є такими, що встановлені судами.
Крім того, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
При таких обставинах Верховний Суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду по суті вирішення позовних вимог без змін.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених                  ОСОБА_10  в суді першої інстанції

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). 

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. 

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому слід ураховувати, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 просила суд першої інстанції стягнути з позивача   ОСОБА_8 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 18 000,00 грн, понесені нею в суді першої інстанції.

На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачкою надано ордер Серії АІ № 1825163 від 17 лютого 2025 року, договір про надання правової допомоги від 03 лютого 2025 року, розрахунок витрат на правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2025 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 03 лютого 2025 року на суму 18 000,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1 договору про надання правової допомоги від 03 лютого 2025 року вартість послуг складає: 
- 14 000,00 грн; 
- участь в судових засіданнях оплачується окремо в залежності від їх кількості в сумі 2 000,00 грн за одне судове засідання, що відбулося.
Клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, стороною позивача до суду першої інстанції не подано. 
Тобто зацікавлена сторона не реалізувала своє право на відповідні заперечення проти вимог  ОСОБА_3 щодо відшкодування понесених нею витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, що виключає ініціативу суду з приводу вирішення питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Ураховуючи наведене та приймаючи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що з   ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою в суді першої інстанції, в розмірі 18 000,00 грн 

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, понесених                   ОСОБА_10  в суді апеляційної інстанції 

У відповідності до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року, ОСОБА_3 просила, зокрема, стягнути з       ОСОБА_8 на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн, понесені нею під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 

На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачкою надано ордер Серії АІ № 1966696 від 06 серпня 2025 року, договір про надання правової допомоги від 17 липня 2025 року, розрахунок витрат на правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 17 липня 2025 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 17 липня 2025 року на суму 10 000,00 грн.

Згідно з пунктом 3.1 договору про надання правової допомоги від 17 липня 2025 року вартість послуг складає 10 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_4 заперечував проти заявленого відповідачкою розміру витрат на правову допомогу, понесених нею у суді апеляційної інстанції, вказуючи на те, що він є неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг та не відповідає критерію реальності понесених витрат. 

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, питання щодо розподілу судових витрат, понесених відповідачкою під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції,належним чином не вирішив.

Приймаючи до уваги результати розгляду справи, приймаючи до уваги заперечення сторони позивача, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з  ОСОБА_4 на користь  ОСОБА_3  витрат на правничу допомогу, понесених нею на стадії апеляційного перегляду справи, у розмірі 3 000,00 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне змінити оскаржувані судові рішення шляхом збільшення розміру стягнутих з позивача на користь відповідачки судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених нею в суді першої інстанції, з 3 000,00 грн до 18 000,00 грн.

Разом із цим, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне змінити постанову апеляційного суду в частині вирішення питання про відшкодуваня судових витрат, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, понесені нею під час апеляційного перегляду справи, у розмірі 3 000,00 грн.

В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник- адвокат Покоєвич Артем Олексійович,задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 року змінити, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, з 3 000,00 грн до 18 000,00 грн.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 рокув частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат, понесених під час апеляційного перегляду справи, змінити, стягнувши з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3  3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених нею під час апеляційного перегляду справи.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 рокузалишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов