ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 570/4554/23

провадження № 61-498 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Квасилівський ливарно-механічний завод»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року у складі судді Кушнір Н. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Ковальчук Н. М., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Квасилівський ливарно-механічний завод» (далі - ТОВ «Квасилівський ЛМЗ») про встановлення факту перебування у трудових відносинах.

Позовна заява мотивована тим, що 02 січня 2019 року він працевлаштувався охоронником у ТОВ «Квасилівський ЛМЗ», надавши директору заводу паспортні дані і відомості про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків для внесення відповідного запису про роботу. З наказом про прийняття на роботу його не ознайомлювали, проте ця обставина його не бентежила, адже йому було визначено робоче місце, поінформовано про режим роботи заводу, тривалість робочого часу і відпочинку. Тому він вважав, що між сторонами було укладено трудовий договір.
Вказував, що у його функціональні обов`язки входила охорона території та приміщень заводу, він працював за графіком змінності з 08 години до 08 години наступного дня у звичайному режимі через дві доби разом з двома іншими працівниками. При виконанні обов`язків йому передавалися телефон, ліхтарик та ключі від приміщень. Виплата заробітної плати, в основному, проводилася готівкою, хоча у березні-квітні 2022 року заробітну плату було перераховано на банківську картку - по 3 000 грн за кожен з цих місяців. Також у квітні 2022 року йому перераховано на банківську карту 2 000 грн заробітку.
З огляду на постійну невиплату заробітної плати в повному обсязі, 31 травня 2022 року він звільнився з роботи.
29 липня 2022 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про повний розрахунок за виконану роботу, в тому числі, за роботу в надурочний час, на що відповіді не отримав. Через вказані обставини у вересні 2022 року він змушений був звернутися до Управління Держпраці у Рівненській області, Державної служби з питань праці, а 14 березня 2023 року та 25 квітня 2023 року - до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, які повідомили, що на час воєнного стану відповідні перевірки фактів порушення трудового законодавства цими органами не проводяться. Втім, на його чергове звернення Управління інспекційної діяльності у Рівненській області 03 липня 2023 року повідомило, що відповідно до інформації ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» у трудових відносинах ОСОБА_1 із заводом не перебував і не перебуває.
Звертав увагу на те, що встановлення факту трудових відносин йому необхідне для встановлення загального страхового стажу трудової діяльності.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити факт перебування у трудових відносинах з ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» на посаді охоронника у період з 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності між ним і ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» трудових відносин. При цьому матеріали справи свідчать про те, що позивач у період з 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року перебував у цивільно-правових відносинах з ТОВ «Квасилівський ЛМЗ», здійснюючи обов`язки з охорони заводу. Суд першої інстанції зазначив, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що позовні вимоги про встановлення факту трудових відносин з 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» та виконання роботи на посаді охоронника до задоволення не підлягають, оскільки позивачем не було доведено наявності саме трудових відносин між ним та відповідачем. Позивач у період з 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року працював за цивільно-правовим договором.
При цьому апеляційний суд посилався на преюдиційні обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 570/6330/23, про те, що правовідносини між ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» і ОСОБА_2 ґрунтувалися виключно на цивільно-правовому договорі, позивач не знаходився у безпосередньому підпорядкуванні у посадових осіб заводу, а лише надавав послуги, обсяг і вид яких були прямо обумовлені цивільно-правовим договором. 
Також апеляційний суд посилався на преюдиційні обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 460/28161/23, яким визнано протиправним та скасовано припис Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 21 листопада 2023 року № ЗХ/РВ/34982/132/П, яким зобов`язано директора ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» ОСОБА_3 усунути порушення законодавства про працю, які полягають у допущенні ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудових відносин. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 січня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, від 04 вересня 2019 року у справі № 480/4515/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 0440/5828/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 480/343/20, від 23 серпня 2023 року у справі № 260/1452/22, від 31 жовтня 2023 року у справі № 902/670/22, від 10 січня 2024 року у справі № 560/975/19, від 13 лютого 2024 року у справі № 910/14138/22, від 16 квітня 2024 року у справі № 921/186/23, від 18 червня 2024 року у справі № 914/585/22, від 17 вересня 2024 року у справі № 460/13803/21, а також не дослідили зібрані у справі докази.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 570/4554/23, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

18 лютого 2026 року матеріали цивільної справи № 570/4554/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неналежним чином встановили обставини справи, необхідні для ухвалення судового рішення, не врахували, що ознаками наявності трудових відносин, зокрема є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 № 327 (далі - Класифікатор професій); обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
При цьому фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.
Стверджував, що виконував роботу в ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» на посаді охоронника, яка за професією (посадою) визначена Класифікатором професій; робота виконувалась по графіку змінності з іншими охоронниками, він підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, виконуючи вказівки і розпорядження директора ТОВ «Квасилівський ЛМЗ».
Суди не надали належної оцінки доказам у справі, зокрема довідці ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» від 17 березня 2020 року про те, що ОСОБА_1 працює у цьому товаристві на посаді охоронника; журналу прийому-здачі чергувань в ТОВ «Квасилівський ЛМЗ»; журналу видачі ключів у ТОВ «Квасилівський ЛМЗ»; довідці AT КБ «ПриватБанк» від 15 листопада 2023 року про перерахування директором ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» ОСОБА_3 коштів на банківську картку ОСОБА_1 . 
Крім того, суди залишили поза увагою ті обставини, що інші охоронники працювали на заводі на підставі трудових договорів, що підтверджує характер трудових відносин між ОСОБА_1 і ТОВ «Квасилівський ЛМЗ».
Вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно посилались на обставини, встановлені у справі № 570/6330/23, оскільки при її розгляді цивільно-правовий договір судом не досліджувався. 
Звертає увагу на те, що звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших справах. Для спростування преюдиціальних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази, які повинні бути оцінені судом. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. 
При цьому заявник посилався на відповідні висновки Верховного Суду. 

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 02 січня 2019 року до 31 травня 2022 року ОСОБА_1 перебував у цивільно-правових відносинах з ТОВ «Квасилівський ЛМЗ», здійснюючи обов`язки з охорони заводу.

31 травня 2022 року зазначені відносини між сторонами припинено.

09 жовтня 2023 року позивач звернувся до Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливих порушень законодавства про працю посадовими особами ТОВ «Квасилівський ЛМЗ».

Відповідно до листа Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 23 листопада 2023 року № ЗХ/3.3/1107-ЗВ-23, під час проведення позапланового державного контролю у формі перевірки встановлено, що у ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» мали місце порушення вимог частини першої статті 21, частини четвертої статті 24 К3пП України, які полягають у допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За результатами позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці складено акт перевірки, а директору заводу вручено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 21 листопада 2023 року № ЗХ/РВ/34982/132/П (а. с. 98, 108-118, 140-143).

У пояснювальній записці в. о. директора ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» ОСОБА_7 зазначено, що згідно штатних розписів у період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2022 року у ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» працювали: начальник охорони ОСОБА_4 , охоронники - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . Графіки чергування та журнали прийому-передачі чергувань охоронців за період 2019-2022 років відсутні (а. с. 125).

Допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підтвердили, що працювали разом з ОСОБА_1 у ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» охоронниками за графіком «одна доба через дві», що фіксувалося у спеціальному журналі, який перевіряв керівник.

Відповідно до протоколу Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про адміністративне правопорушення від 30 листопада 2023 року № ЗХ/РВ/34982/132/П/ПТ, керівник ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» ОСОБА_3 21 листопада 2023 року допустив порушення законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 41 КУпАП (а. с. 152-153).

Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 16 січня 2024 року, яка набрала законної сили, провадження у справі № 570/6330/23 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 41 КУпАП, відносно ОСОБА_3 закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. У цій справі судом встановлено, що правовідносини між ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» і ОСОБА_2 ґрунтувалися виключно на цивільно-правовому договорі, позивач не знаходився у безпосередньому підпорядкуванні у посадових осіб заводу, а лише надавав послуги, обсяг і вид яких були прямо обумовлені цивільно-правовим договором (а. с. 154-155).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 460/28161/23 відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» до Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування припису від 21 листопада № ЗХ/РВ/34982/132/П.

Разом з тим, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2025 року рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 460/28161/23 скасовано, позов ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» задоволено; визнано протиправним та скасовано припис Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 21 листопада 2023 року № ЗХ/РВ/34982/132/П. У цій справі суд звернув увагу на те, що фактичні обставини, які стали підставою як для прийняття оскаржуваного припису, так і для складання протоколу про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 41 КУпАП щодо керівника заводу, є тотожними, а Управлінням інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального Управління Державної служби з питань праці не спростувало належними та допустимими доказами висновки, які містяться у постанові Рівненського районного суду від 16 січня 2024 року у справі № 570/6330/23 щодо відсутності факту порушень ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» вимог трудового законодавства.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного
або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду,
суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити
у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5
ЦПК України).

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні договору в письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набрав чинності 02 січня 2015 року, виключено частину четверту статті 24 КЗпП України, відповідно до якої трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Водночас суд може визнати трудовий договір укладеним за відсутності наказу чи розпорядження, лише за умови дотримання інших умов, необхідних для його укладення, зокрема, виконання працівником обов`язку щодо надання паспорта або іншого документу, що посвідчує особу, трудової книжки, а у випадках, передбачених законодавством, - також документу про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інших документів, за наявності письмових чи інших доказів дотримання цих умов, окрім показань свідків.

З огляду на зазначене колегія суддів враховує, що позивач повинен був дотриматися умов, необхідних для укладення трудового договору, а саме скласти заяву про прийняття його на роботу, подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку тощо.

Встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду 
від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18).

У встановленні факту трудових відносин слід зважати на концепцію прихованого працевлаштування, яка знайшла своє втілення у Рекомендаціях Міжнародної організації праці 2006 року № 198 «Про трудові відносини», у яких зазначено, що держави-члени МОП повинні передбачити можливість визначення у своїх законодавчих та нормативно-правових актах або інших засобах конкретні ознаки існування трудових правовідносин, які можуть включати:
- той факт, що робота: виконується відповідно до вказівок і під контролем іншої сторони; припускає інтеграцію працівника в організаційну структуру підприємства; виконується винятково або головним чином в інтересах іншої особи; повинна виконуватися особисто працівником; виконується відповідно до певного графіка або на робочому місці, що вказується або узгоджується стороною, яка замовила її; має певну тривалість і передбачає певну спадкоємність; вимагає присутності працівника; або передбачає надання інструментів, матеріалів і механізмів стороною, що замовила роботу;
- періодичну виплату винагороди працівникові; той факт, що дана винагорода є єдиним або основним джерелом доходів працівника; здійснення оплати праці в натуральному виразі шляхом надання працівникові, приміром, харчових продуктів, житла або транспортних засобів; визнання таких прав, як щотижневі вихідні дні й щорічна відпустка; оплата стороною, що замовила виконання роботи, поїздок, що здійснюються працівником у цілях виконання роботи; або те, що працівник не несе фінансового ризику.

Рекомендація Міжнародної організації праці 2006 року № 198 «Про трудові відносини» щодо прихованого працевлаштування» була взята до уваги у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 127/21595/16, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, у справі № 1840/2507/18, у справі № 824/896/18-а, від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18, від 10 червня 2020 року у справі № 298/827/15-ц, від 17 вересня 2020 року у справі № 560/975/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 520/13660/19, від 08 вересня 2023 року у справі № 132/1587/22 (провадження № 61-3162св23).

У статті 626 ЦК України визначено загальне поняття цивільно-правового договору. Відповідно, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Разом з тим, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 травня 2018 року в справі № 127/21595/16-ц (провадження № 61-10203св18).

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги про встановлення факту трудових відносин з 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» та виконання роботи на посаді охоронника задоволенню не підлягають.

Суди виходили з того, що трудових відносин між позивачем та відповідачем не було, позивач у період з 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року працював за цивільно-правовим договором та отримував грошові кошти за виконану роботу.

Вказані обставини були предметом розгляду справи № 570/6330/23.

Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Конституції України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 15 липня 2010 року у справі «Ющенко та інші проти України» вказав на те, що право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання. За відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 зазначала, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Рівненський районний суд Рівненської області постановою від 16 січня 2024 року, яка набрала законної сили, закрив провадження у справі № 570/6330/23 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 41 КУпАП, відносно директора ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» ОСОБА_3 за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 

Закриваючи провадження у справі № 570/6330/23, суд встановив, що 01 квітня 2019 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» було укладено цивільно-правовий договір з надання послуг охорони об`єкту, що не має ознак трудового договору. Відтак правовідносини, які склалися між ОСОБА_2 і ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» ґрунтувалися виключно на цивільно-правовому договорі, позивач не знаходився у безпосередньому підпорядкуванні у посадових осіб заводу, а лише надавав послуги, обсяг і вид яких були прямо обумовлені цивільно-правовим договором. Під час перевірки Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, яка мала місце 21 листопада 2023 року, не було встановлено, що ОСОБА_2 писав заяву до ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» про прийняття на роботу та надавав трудову книжку з іншими документами, необхідними для прийняття на роботу за трудовим договором. Доказів волевиявлення ОСОБА_2 на укладення трудового договору ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» з 02 січня 2019 року не здобуто. Суд, зокрема встановив на підставі матеріалів справи, що згідно з штатними розписами в період з 01 січня 2019 року по 01 жовтня 2022 року були наявні дві штатні одиниці охоронника та одна штатна одиниця начальника охорони. Посади охоронників займали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а посаду начальника охорони - ОСОБА_4 . Таким чином, ОСОБА_1 не займав посаду охоронника за трудовим договором у ТОВ «Квасилівський ЛМЗ», висновки про зайняття цієї посади ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому в діях ОСОБА_3 відсутній склад інкримінованого йому адміністративного правопорушення. 

Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 08 травня 2025 року у справі № 460/28161/23, задовольняючи позов ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» до Управління інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_1 , про визнання протиправним та скасування припису від 21 листопада 2023 року № ЗХ/РВ/34982/132/П, виходив з того, що обставини, які стали підставою як для прийняття оскаржуваного припису, так і для складання протоколу про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 41 КУпАП щодо керівника заводу, є тотожними, а Управлінням інспекційної діяльності у Рівненській області Західного міжрегіонального Управління Державної служби з питань праці не спростувало належними та допустимими доказами висновки, які містяться у постанові Рівненського районного суду від 16 січня 2024 року у справі № 570/6330/23 щодо відсутності факту порушень ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» вимог трудового законодавства. Суд, посилаючись на вказані обставини та відповідні правові норми, встановив невідповідність вимог припису визначеним критеріям, дійшов висновку про необґрунтованість такого індивідуально-правового акту та його скасування. 

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи встановлені у справі обставини, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх і достовірних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Суди дослідили штатні розписи ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» за період з 01 січня 2019 року по 01 жовтня 2022 року, згідно з якими були наявні дві штатні одиниці охоронника та одна штатна одиниця начальника охорони, які займали інші особи, врахували преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями у справах № 570/6330/23, № 460/28161/23 щодо існування між ОСОБА_1 і ТОВ «Квасилівський ЛМЗ» у період з 02 січня 2019 року по 31 травня 2022 року саме цивільно-правових відносин, що виключає підстави для встановлення факту перебування позивача у цей період у трудових відносинах з відповідачем. 

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали обґрунтовану правову оцінку.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 липня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович