ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 2а-9287/11/1370
адміністративне провадження № К/9901/68485/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А., Судді: Бившева Л.І., Юрченко В.П., розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Львівській області)
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року (Суддя: Грень Н.М.),
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року (Судді: Заверуха О.Б., Багрій В.М., Ніколін В.В.), 
у справі № 2а-9287/11/1370 
за позовом Приватного підприємства «Бурштин-Львів» 
до Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області 
про скасування податкових повідомлень-рішень, - 

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2011 року Приватне підприємство «Бурштин-Львів» (далі - позивач, ПП «Бурштин-Львів») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова (далі - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі м. Львова) в якому просило суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 16 березня 2011 року № 0000442300/0/6333, № 0000452300/0/6336, №0000472300/0/6334, від 15 червня 2011 року № 0001732300/14986, № 0001622300/14985, № 0001672300/14984.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на протиправність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, внаслідок документального підтвердження позивачем первинними документами реальності здійснення господарських операцій і як наслідок, формування податкового кредиту і валових витрат за їх наслідками (т. 1 а.с. 3-9, т. 3 а.с. 132-133).

Дана справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 16 березня 2011 року №0000442300/0/6333, №0000452300/0/6336, від 15 червня 2011 року №0001732300/14986, №0001622300/14985; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 6 а.с. 42-48, 117-122).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 січня 2017 року за результатами касаційного перегляду, скасовані вищенаведені рішення судів попередніх інстанцій, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, внаслідок не надання судами попередніх інстанцій оцінки доводам контролюючого органу в частині відсутності реального характеру спірних господарських операцій в розрізі доводів контролюючого органу про відсутність права позивача на збільшення в податковому обліку податкового кредиту за документами, які виписані від імені цієї юридичної особи. Посилаючись на постанови Верховного Суду України від 21.01.2011 у справі за позовом ТОВ «СІБ», від 05.03.2012 року у справі за позовом ТОВ «Нафта» (справа № 21-421а11), від 22.09.2015 року у справі позовом ТОВ «Фоззі-Фуд», суд касаційної інстанції зазначив, що за підтвердження в кримінальному процесі обставин, зокрема, щодо невідповідності особи, вказаної в податкових накладних, особі, уповноваженій на здійснення операцій з поставки, такі податкові накладні, а також інші документи, виписані з таким порушенням, з врахуванням обставин, які свідчать про фіктивне підприємництво з боку товариства, втрачають значення первинних документів і не можуть бути підставою для податкового обліку. Також, суд посилався і на те, що сам факт наявності у позивача податкових накладних, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій, оскільки для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження податкового кредиту. 

Однак суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що при визначенні конкретних сум за відповідними епізодами у межах спірних правовідносин, судами попередніх інстанцій не досліджувались юридично значимі факти з метою підтвердження зміни активів, зобов`язань чи власного капіталу платника податку, з урахуванням власне причинно-наслідкового зв`язку таких фактів; не з`ясовано, з посиланням на відповідні первинні документи, причини виникнення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту позивача у перевіряємих періодах, що власне і стало підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 6 а.с. 161-166). 

За результатами нового розгляду справи, ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 238 КАС України закрито провадження у справі за клопотанням позивача в частині оскарження податкових повідомлень рішень № 0000472300/0/6334 від 16.03.2011 року та № 00016723000/14984 від 15.06.2011 року, внаслідок відмови позивача від вищенаведених позовних вимог, у зв`язку зі сплатою останнім у повному обсязі вказаних податкових зобов`язань (т. 7 а.с. 29-30).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 16 березня 2011 року № 0000442300/0/6333, № 0000452300/0/6336, від 15 червня 2011 року № 0001732300/14986, № 0001622300/14985. Мотивуючи вказаний висновок, суд першої інстанції, посилаючись на принцип індивідуальної відповідальності платника податків, керувався тим, що позивач не може нести відповідальність за несплату податків своїми контрагентами та ведення ними податкового обліку, а також за можливу недостовірність відомостей про них, за умови необізнаності щодо неї, як і не може нести відповідальність за інші дії контрагента; тоді, як на підтвердження реального факту виконання робіт позивачем до матеріалів справи долучені договори про виконання підрядних робіт, акти приймання будівельних робіт, довідки про вартість виконаних підрядних робіт, акти здачі-приймання робіт, а також видаткові та податкові накладні, стосовно яких представник відповідача під час судового розгляду справи не висловив жодних зауважень (т. 7 а.с. 21-28, 21-30).

За результатами апеляційного перегляду справи, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року апеляційну скаргу відповідача задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16 березня 2011 року № 0000442300/0/6333; № 0000452300/0/6336; від 15 червня 2011 року № 0001622300/14985 в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств в розмірі 82 367 в тому числі (65 893 за основним платежем та 16 474 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); від 15 червня 2011 року № 0001732300/14986 в частині збільшення в розмірі 64 172 грн, в тому числі 51 336 грн, за основним платежем та 12 836 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «Бурштин-Львів» відмовлено. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін (т. 7 а.с. 99-100, 101-113).

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції визнав помилковими висновки суду першої інстанції про документальне підтвердження реальності господарських операцій позивача з контрагентами ТОВ «Віктор Ко», ТОВ «Іртас», ПП «Універсалбуд», ПП БФ «Віалекс», оскільки за висновком суду апеляційної інстанції, надані позивачем первинні бухгалтерські документи не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бо підписані особами, як директорами підприємств, яких постановою Сихівського районного суду м. Львова від 29.12.2011 року звільнено від кримінальної відповідальності за статтями ст. 205, ст. 367 Кримінального Кодексу України (створення та використання ряду фіктивних підприємницьких структур) у зв`язку із застосуванням до них положень Закону України «Про амністію» у 2011 році. Проте за висновком суду апеляційної інстанції, амністія є звільненням від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, а вказані особи, як керівники товариств контрагентів позивача визнані винними у вчиненні злочину, проте їх звільнено від кримінальної відповідальності, що унеможливлює прийняття до податкового обліку підписані ними первинні документи та податкові накладні. Крім цього з посиланням на постанови Верховного Суду України (від 22.11.2016 у справі № 826/11397/14, від 24.05.2016 у справі № 21-5332а15, від 14.06.2016 у справі № 21-1318а16, від 22.11.2016 у справі № 21-2430а16) суд апеляційної інстанції зазначив і про те, що статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, тому вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках - надавати передбачені законом податкові вигоди.

Однак в іншій частині задоволених позовних вимог суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, внаслідок документального підтвердження позивачем реальності господарських операцій на виконання укладених договорів поставки товарів та послуг із контрагентами ТОВ «Новотехпроектбуд», ТОВ «НТБ», ПП «Укрторгсервіс», ПП «Західпромінвестбуд», ПП «Вілмат Електрик», ПП «Львівпроектбудреставрація», ПП «Торгівельна компанія Бізнесхолдинг», ПП «Львівкомфортгруп К», ТОВ «Світ промислових товарів», ТОВ «Славір», ПП «Загата» (надавши як доказ документального підтвердження реальності господарських операцій договори про виконання підрядних робіт, акти приймання будівельних робіт, довідки про вартість виконаних підрядних робіт, акти здачі-приймання робіт, видаткові та податкові накладні). До того ж, суд апеляційної інстанції посилався і на те, що вони не мали недоліків і порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству, що за висновком суду апеляційної інстанції доводить те, що з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаємовідносинах з даними контрагентами, а придбані товари в подальшому були реалізовані позивачем, у зв`язку з чим позивач отримав прибуток і досяг економічної мети.

При цьому з посиланням на індивідуальну відповідальність платника, судом апеляційної інстанції відхилені посилання відповідача, як на доказ нереальності господарських операцій на відсутність основних фондів, виробничих потужностей, трудових ресурсів, транспортних засобів і складських приміщень у контрагентів позивача, а також на те, що у комерційній діяльності, виконання поставок товарів, робіт, послуг, не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів і значної кількості персоналу, оскільки передбачає залучення і інших сторонніх матеріальних ресурсів, як-от на умовах оренди, найму, за цивільними договорами, тощо. Також, за висновком суду апеляційної інстанції, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тоді, як транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, що за висновком суду апеляційної інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 06.02.2018 у справі № К/9901/8403/18 (816/166/15-а) (т. 7 а.с. 21-28, 21-30).

Не погодившись з висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в обґрунтування доводів якої посилався на неврахуванні судами попередніх інстанцій висновків акта перевірки про нереальність господарських операцій з контрагентами ТзОВ «Новотехпроектбуд», ТзОВ «НТБ», ПП «Укрторгсервіс», ТзОВ «Світ промислових товарів», ТзОВ «Славір», ПП «Західпромінвестбуд», ПП «Вілмат електрик», ПП «Львівпроектбудреставрація», ПП «Торгівельна компанія Бізнесхолдинг», ПП «Загата», ПП «Львівкомфортгруп К» з огляду на отриману контролюючим органом під час перевірки інформацію (із центральної бази даних України) по контрагентах позивача в контексті відсутності у останніх основних фондів, виробничих потужностей, трудових ресурсів, транспортних засобів, складських приміщень, що в сукупності за доводами скаржника доводить неможливість фактичного здійснення господарської діяльності контрагентами позивача (т. 7 а.с. 120 - 123).

На підставі викладеного, скаржник просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю (т. 7 а.с. 120-123).

Верховним Судом відкрито касаційне провадження у даній справі, закінчено підготовку справи до розгляду та призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права. 
Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної відповідачем документальної планової виїзної перевірки ПП «Бурштин-Львів» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов`язкових платежів), дотримання вимог валютного законодавства за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2010 року, контролюючим органом складено акт перевірки №162/33/23-1/33252300 від 01 березня 2011 року з висновками, зокрема, про порушення позивачем вимог: п. 4.1.6 п. 4.1, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп.5.3.9 п. 5.3 ст. 5, п.п. 12.1.5 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело заниження податку на прибуток на загальну суму 450 926,00 грн; - п.п.7.2.1, п.п. 7.2.6 п. 7.2, 7.4.1, 7.4.4 п. 7.4, п.п. 7.7.1 п. 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податку на додану вартість всього в сумі 347 738 грн (т. 1 а.с. 23-68).

При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що зафіксовані актом перевірки порушення базуються на незаконному віднесенні позивачем до валових витрат сум з вартості безтоварних господарських операцій, що призвело до заниження податку на прибуток, а також податку на додану вартість (з урахуванням отриманої контролюючим органом інформації відносно контрагентів позивача про відсутність в останніх основних фондів, виробничих потужностей, трудових ресурсів, транспортних засобів і складських приміщень).

На підставі висновків акта перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №0000442300/0/6333 від 16 березня 2011 року, яким позивачу визначено до сплати суму податку на прибуток в розмірі 563 658 грн, в тому числі 450 926 грн за основним платежем та 112 732 грн за штрафні санкції (т. 1 а.с. 10);

- №0000442300/0/6336 від 16 березня 2011 року, яким позивачу визначено до сплати грошове зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 434 673 грн, в тому числі 347 738 грн за основним платежем та 86 935 грн штрафні (фінансові) санкції (т. 1 а.с. 11). 
Також судами встановлено і те, що за наслідками адміністративного оскарження вищенаведених податкових повідомлень-рішень, відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення № 0001622300/14985 від 15 червня 2011 року, яким позивачу визначено грошове зобов`язання за платежем податок на прибуток в сумі 548 757,81 грн, в тому числі 439 006,25 грн за основним платежем та 109 751,56 грн за штрафними санкціями (т. 1 а.с. 14); № 0001732300/14986 від 15 червня 2011 року, яким позивачу визначено грошове зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 432 691,75 грн, в тому числі 346 153 грн за основним платежем та 86 538,75 грн за штрафними санкціями (т. 1 а.с. 13).

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не оскаржувалась постанова суду апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог.

Отже спірним питанням даної справи в межах доводів касаційної скарги є правомірність прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень від 15 червня 2011 року: № 0001622300/14985 на загальну суму 466 390,81 грн (за основним платежем 373 113,25 грн та 93 277,56 грн штрафні фінансові санкції); - № 0001732300/14986 на загальну суму 368 519, 75 грн (у тому числі 294 817 грн за основним платежем, штрафні санкції 73 702,75 грн) в контексті доводів контролюючого органу про нереальність господарських операцій позивача по взаємовідносинах з ТОВ «Новотехпроектбуд», ТОВ «НТБ», ПП «Укрторгсервіс», ПП «Західпромінвестбуд», ПП «Вілмат Електрик», ПП «Львівпроектбудреставрація», ПП «Торгівельна компанія Бізнесхолдинг», ПП «Львівкомфортгруп К», ТОВ «Світ промислових товарів», ТОВ «Славір», ПП «Загата».

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що справа розглядалась судами неодноразово і власне підставою для її направлення на новий розгляд до суду першої інстанції за висновками суду касаційної інстанції було посилання на те, що при визначенні конкретних сум за відповідними епізодами у межах спірних правовідносин судами попередніх інстанцій не досліджувались юридично значимі факти з метою підтвердження зміни активів, зобов`язань чи власного капіталу платника податку, з урахуванням власне причинно-наслідкового зв`язку таких фактів; не з`ясовано, з посиланням на відповідні первинні документи, причини виникнення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту позивача у перевіряємих періодах.

Так, відповідно до пункту 5.2 статті 5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.
При цьому відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 зазначеного вище Закону не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 3 квітня 1997 року N 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, необхідною умовою для віднесення вартості придбаних платником податків товарів та послуг до витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, а сум сплаченого податку на додану вартість - до податкового кредиту є факт реального здійснення операцій з придбання робіт/послуг, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем у період з 2008 по 2009 рік укладено низку договорів поставки (купівлі-продажу) товарів та послуг з контрагентами ТОВ «Новотехпроектбуд», ТОВ «НТБ», ПП «Укрторгсервіс», ПП «Західпромінвестбуд», ПП «Вілмат Електрик», ПП «Львів Проектбуд Реставрація», ПП «Торгівельна компанія Бізнесхолдинг», ПП «Львівкомфортгруп К», ТОВ «Світ промислових товарів», ТОВ «Славір», ПП «Загата» (т. 1 а.с. 76, т. 2 а.с. 3, 40-42, 78-103, т. 3 а.с. 3) (договори на придбання кабелів/трансформатора струсу опорного; монтаж муфти сполученої для кабеля напругою до 10 кВ; проводка кабелю; ремонт обліку трансформатора напруги та інше), на підтвердження реальності виконання яких позивачем надано до матеріалів справи відповідні договори купівлі-продажу/виконання підрядних робіт, акти приймання будівельних робіт, довідки про вартість виконаних підрядних робіт, акти здачі-приймання робіт, видаткові та податкові накладні (т. 1 а.с. 77-144, 145-216, 217-226, т. 2 а.с. 3, 4-39, т. 3 а.с. 43-77, 104-113, 141, 193-197, 198-207, т. 3 а.с. 4-66, 67-78). За результатами оцінки вказаних документів суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що останні відповідають вимогам законодавства і не містять будь-яких недоліків, що в свою чергу не заперечувалось відповідачем як під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій, а також і власне в доводах касаційної скарги, що за висновками судів попередніх інстанцій підтверджує право позивача на формування податкового кредиту за наслідками вказаних господарських операцій.

Крім цього, під час апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції посилався і на те, що придбані товари та послуги в подальшому були реалізовані позивачем, у зв`язку з чим останній отримав прибуток від здійснення вказаних господарських операцій, а також досяг економічної мети, що не було поставлено під сумнів доводами касаційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що висновки контролюючого органу про відсутність реальності здійснення господарських операцій зроблено виключно на підставі інформації, наявної в базі даних ДФС відносно стосовно контрагентів позивача про відсутність в останніх основних фондів, виробничих потужностей, трудових ресурсів, транспортних засобів і складських приміщень, проте така податкова інформація, носить виключно інформативний характер, а посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, фактично будь - які первинні документи платника податків не використовуються та не аналізуються, а отже така інформація не відповідає критерію юридичної значимості, та не є допустимим та достовірним доказом в розумінні процесуального Закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган, враховуючи документальне підтвердження реальності господарських операцій первинними документами, що не спростовано доводами касаційної скарги і відповідає побідній правовій позиції Верховного Суду в контексті використання такої інформації контролюючим органом, як доказ нереальності господарських операцій, викладеній в постанові Верховного Суду від 05 січня 2021 року у справі № 820/1124/17 (адміністративне провадження № К/9901/35909/18), але не виключно.

До того ж, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 06.02.2018 у справі № К/9901/8403/18 (816/166/15-а), відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), а основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Отже загалом доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог за результатами нового розгляду справи на виконання вимог ВАС України, а лише містять посилання на переоцінку доказів у справі і їх додаткову оцінку судом касаційної інстанції, що у відповідності до вимог статті 341 КАС України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції і свідчить про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги відповідача.
Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 №460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Львівській області) залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 2а-9287/11/1370 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя: І.А. Васильєва 

Судді: Л.І. Бившева

В.П. Юрченко