УХВАЛА

27 березня 2026 року
м. Київ

справа № 752/10224/24
провадження № 61-4021ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року у справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та виселення,

ВСТАНОВИВ:

14 травня 2024 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулося до суду з позовом, в якому просило:

- визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виселити відповідачів із вказаного службового приміщення;

- встановити порядок виконання рішення суду шляхом надання відповідачам місячного строку для звільнення та передачі управлінню зазначеного службового приміщення та зняття їх з реєстрації місця проживання.
Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 11 червня 2025 року, яке залишив без змін Київський апеляційний суд постановою від 29 січня 2026 року, у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з яким погодився апеляційний суд, зазначив, що спірна квартира є службовим житлом, наданим відповідачу на законних підставах у зв`язку з проходженням нею державної служби, при цьому її звільнення з посади було визнано судом протиправним, наказ про звільнення скасовано, а рішення про поновлення на посаді набрало законної сили та не виконане, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати припиненими трудові правовідносини, які обумовлювали право користування службовим житлом.

Також суд виходив із того, що відповідач має тривалий стаж служби в системі органів Міністерства юстиції України, що надає їй пільги, передбачені статтею 125 ЖК України, а відповідач є військовослужбовцем, який проходить військову службу, за яким відповідно до законодавства та практики Верховного Суду і Європейського суду з прав людини зберігається право на житло. З урахуванням принципу пропорційності втручання у право на повагу до житла, вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також недоведеності позивачем відсутності у відповідачів правових підстав для користування спірним житлом, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

26 березня 2026 року Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України через систему «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року у вказаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 

Предметом позову були вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та виселення. З огляду на цей предмет, а також беручи до уваги зміст спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, Верховний Суд вважає, що вона має незначну складність, не належить до винятків, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19, частиною четвертою статті 274 ЦПК України. Тому визнає цю справу малозначною.

Схожий висновок викладений Верховним Судом в ухвалах від 25 червня 2025 року у справі № 638/912/21 (провадження № 61-7152ск25), від 06 серпня 2025 року у справі № 752/20996/23 (провадження № 61-8428ск25), від  27 серпня 2025 року у справі № 201/10903/24 (провадження № 61-11022ск25), від 17 листопада 2025 року у справі № 214/8910/20 (провадження № 61-14218ск25).

Підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України Верховний Суд не встановив.

Інших підстав, які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційна скарга не містить і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Сама по собі незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2026 року у справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та виселення. 

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров