ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 464/12916/13
провадження № 61-3095св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_1 , подану адвокатом Соляником Романом Андрійовичем, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 118 000 грн, 3% річних від вказаної суми - 174,58 грн, пеню в розмірі 756,49 грн, а всього 118 931,07 грн.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Стхівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , провадження у справі закрито.
Визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження в справі, суд першої інстанції виходив із того, що умови укладеної між сторонами мирової угоди відповідають вимогам чинного законодавства, не суперечать інтересам сторін.
Короткий судових рішень апеляційного суду
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року клопотання Львівської міської ради задоволено, поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року та відкрито апеляційне провадження.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено. Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги 
08 березня 2025 року представник ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
В обґрунтування доводів касаційної скарги зазначає про те, що ухвала про відкриття апеляційного провадження та постанова суду апеляційної інстанції є незаконними, прийнятими з порушенням норм процесуального права та матеріального права, оскільки суд апеляційної інстанції безпідставно поновив Львівській міській раді строк апеляційного оскарження через 10 років після затвердження мирової угоди ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року та смерті її сина ОСОБА_1 .
Зазначає про те, що Львівська міська рада знала про існування ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 20 січня 2014 року, посадові особи Львівської міської ради неодноразово досліджували її у 2016 році під час вирішення питання щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в подальшому і під час судового розгляду справи № 1340/5638/18, який тривав з 2019 по 2021 рік. 
Львівська міська рада обґрунтовуючи підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження зловживала своїми процесуальними правами.
Таким чином, Львівська міська рада намагається порушити принцип юридичної визначеності та будь-яким способом, ігноруючи розумні строки, домогтися перегляду судового рішення, прийнятого ще у 2014 році, про яке їй було достовірно відомо ще з 2016 року.
Також касаційна скарга містить посилання заявника на те, що наявні підстави, передбачені підпунктами «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 464/12916/13 з Сихівського районного суду м. Львова.
Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2026 року зазначену справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Суд установив, що у грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 118 000 грн, 3% річних від вказаної суми - 174,58 грн, пеню в розмірі 756,49 грн, а всього 118 931,07 грн.
Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Сторони погодили, що заборгованість відповідача перед позивачем, що виникла згідно договору позики від 23 серпня 2013 року, становить 118 931,07 грн, з яких: 118 000 грн - сума основного боргу; 174,58 грн - три відсотки річних; 756,49 грн - пеня. ОСОБА_3 визнає, що отримані в борг у ОСОБА_1 кошти були нею витрачені на реконструкцію належних їй нежитлових приміщень під. Літ. «Б-1», загальною площею 40,1 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони погодили, що відповідач ОСОБА_3 здійснить погашення заборгованості перед позивачем ОСОБА_1 за рахунок належного їй майна - нежитлових приміщень під літ. «Б-1», загальною площею 40,1 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі даного майна у власність позивача ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог в частині стягнення відповідача ОСОБА_3 174,58 грн трьох відсотків річних, 756,49 грн пені та судових витрат. ОСОБА_3 визнає за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення під літ. «Б-1» загальною площею 40,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 стверджує, що технічний стан основних несучих конструкцій нежитлових приміщень під літ. «Б-1», загальною площею 40,1 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , є нормальний, будівля є капітальною спорудою, яка відповідає чинним державним будівельним нормам і правилам, нормативним актам з пожежної безпеки та санітарному законодавству і є придатною до подальшої експлуатації. ОСОБА_3 стверджує, що на момент підписання даної мирової угоди нежитлові приміщення під літ. «Б-1», загальною площею 40,1 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , нікому іншому не продані, не подаровані, не заставлені, в податковій заставі не перебувають, судового спору щодо них, а також прав у третіх осіб немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесені. Сторони домовились, що договірна ціна нежитлових приміщень під літ. «Б-1», загальною площею 40,1 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок яких здійснюється погашення заборгованості відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1 , становить 118 000,00 грн. При цьому оціночна вартість даної будівлі згідно допоміжної таблиці визначення зносу будівель по технічному стану конструктивних елементів і переоцінці (оцінці) згідно інвентаризаційної справи ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» становить 116 763 грн. Цією ж ухвалою закрито провадження у даній цивільній справі. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
У частинах першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенції), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії». 
Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип визначеності).
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.
У пункті 3 частини першої статті 260 ЦПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається з: мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).
29 січня 2014 року прийнято ухвалу Сихівського районного суду м. Львова про затвердження мирової угоди.
Апеляційна скарга на це судове рішення подана Львівською міською радою 30 липня 2024 року, тобто більш ніж через десять років з дня прийняття ухвали місцевим судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина друга статті 354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).
Вирішуючи процесуальне питання про поновлення строку на апеляційне оскарження й поновивши його, суд вказав лише на те, що Львівська міська ради участі у справі не брала.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2016 року начальник юридичного управління Львівської міської ради Пайонкевич Гелена просила витребувати у ОСОБА_3 - ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі № 464/12916/13-ц (а.с. 155).
04 липня 2016 року Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради скерував запитувану ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі № 464/12916/13-ц та повторно просив роз`яснити з приводу подальших дій (а.с. 156).
15 липня 2016 року начальник юридичного управління Львівської міської ради Пайонкевич Гелена надала роз`яснення, у якому детально описала підстави набуття права власності ОСОБА_3 , зокрема ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі № 464/129/16-ц. 
Повний текст ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 29 січня 2014 року у справі № 464/129/16-ц опублікований у Єдиному державному реєстрі судових рішень 03 лютого 2014 року.
Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.
Подання апеляційної скарги особою, не залученої до участі в справі, є винятком із загального правила щодо присічного річного строку на оскарження рішення суду першої інстанції, й така особа наділена правом на поновлення зазначеного процесуального строку, проте за наявності доказів про те, що ця особа, яка вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушені її права, знала про прийняте рішення, суд зобов`язаний перевірити причини пропуску строку на апеляційне оскарження, відповідно до положень статті 354 ЦПК України.
Апеляційним судом належним чином не перевірено, чи наведені Львівською міською радою поважні причини пропуску більше ніж на 10 років строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, чи наявні правові підстави для його поновлення, які саме об`єктивні перешкоди безумовно перешкодили Львівській міській раді вчасно оскаржити судове рішення у справі, про наявність якого вона була достовірно обізнана, чи не свідчить таке поновлення процесуального строку про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок Європейського суду з прав людини про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22).
Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.
У касаційній скарзі на постанову апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року містяться доводи про необґрунтованість ухвали Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року в частині поновлення Львівській міській раді строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції. Також касаційна скарга містить заперечення щодо відкриття апеляційного провадження, зокрема з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, вважає обґрунтованими аргументи касаційної скарги в цій частині.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про направлення справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, то не підлягають оцінці доводи касаційної скарги по суті спору, таке порушення норм процесуального права, як безпідставне поновлення строку на апеляційне оскарження, є самостійною підставою для направлення справи на новий розгляд.
Взявши до уваги те, що відповідно до вимог статей 389, 406 ЦПК України ухвала суду апеляційної інстанції про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження підлягає касаційному оскарженню разом із рішенням суду, скарги на таку ухвалу розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на судові рішення.
Врахувавши, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року порушено вимоги статті 358 ЦПК України під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року переглянуте судове рішення, яке набрало законної сили, за скаргою, поданою з пропуском строку на апеляційне оскарження, Верховний Суд дійшов висновку, що зазначені судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження у справі.
Відповідно до статті 411 ЦПК України це є підставою для скасування судових рішень, ухвалених на стадії відкриття апеляційного провадження, з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , як правонаступника ОСОБА_1 , подану адвокатом Соляником Романом Андрійовичем, задовольнити.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун 	
	М. Ю. Тітов