ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/12031/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.
за участю секретаря судового засідання: Амірханяна Р. К.,
та представників: 
позивача - Титаренко Д. С.,
відповідача - Дяковського О. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З! С! У!"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 
рішення Господарського суду м. Києва від 04.06.2025
та на додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 25.06.2025
у справі № 910/12031/24 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З! С! У!" 
до Фізичної особи-підприємця Солохи Анастасії Володимирівни
про визнання договору недійсним і застосування наслідків недійсності правочину
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!" (далі - ТОВ "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!"; позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про:
- визнання недійсним договору про надання послуг № 01/10-21, укладеного 01.10.2021 між Адвокатським об`єднанням "Лукас Лігал" (далі - АО "Лукас Лігал"), правонаступником якого є ТОВ "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!", та Фізичною особою-підприємцем Солохою Анастасією Володимирівною (далі - ФОП Солоха А. В; відповідач (далі - договір про надання послуг № 01/10-21; договір; оспорюваний договір);
- стягнення з ФОП Солохи А. В. на користь ТОВ "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!" 192 566,53 грн, з яких 174 500,00 грн - основний борг, 10 877,35 грн - інфляційні втрати, 7 189,18 грн - 3% річних. 
Позовні вимоги ТОВ "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!" обґрунтовувало тим, що: договір про надання послуг було укладено під впливом психологічного насильства та обману; останній не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а лише використовувався як інструмент руху (перекидання, виведення) коштів в межах партнерських відносин, а обумовлені договором послуги відповідачем фактично не надавалися; оспорюваний договір суперечить загальним засадам цивільного судочинства, а волевиявлення його учасників не відповідало їх внутрішній волі. Позивач також вказує на те, що під тиском було підписано і акт наданих послуг від 15.12.2021 на суму 45 500,00 грн. Зазначає, що на виконання цього договору з рахунку АО "Лукас Лігал" на користь відповідача було сплачено всього 174 500,00 грн (при цьому частина оплат була здійснена після того, як позивач фактично зупинив свою діяльність, а його керівник вступив до лав Збройних Сил України).
Правовою підставою позову визначив ст.ст. 3, 13, 203, 215, 234 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Позивач також просив застосувати наслідки недійсності цього договору - стягнути з відповідача на свою користь 174 500,00 грн основного боргу, 10 877,35 грн інфляційних втрат, 7 189,18 грн 3 % річних згідно з ст.ст. 216, 625, 1212 ЦК України. При цьому, посилаючись на ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказував на необхідність зазначити в рішенні про нарахування інфляційних втрат та 3% річних з простроченої суми до моменту виконання відповідачем такого рішення. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 (суддя - П. І. Паламар) у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 25.06.2025 (суддя - П. І. Паламар) у задоволенні заяв позивача і відповідача про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 (головуючий суддя - В. В. Андрієнко, судді - В. В. Шапран, С. І. Буравльов) залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2025.
Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що між 01.10.2021 між ТОВ "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!" в особі директора Титаренка Д. С. (правонаступник АО "Лукас Лігал") (замовник) та відповідачем (виконавець) було укладено договір про надання послуг № 01/10-21, за умовами якого виконавець зобов`язувався за попереднім запитом у встановлений замовником формі надавати консультаційні послуги щодо ведення комерційної діяльності замовника, визначені п. 1.2 договору, а останній - прийняти та оплачувати надані послуги на умовах договору.
Відповідно до п. 1.2 договору консультаційними послугами щодо ведення комерційної діяльності замовника є, зокрема: 1) постановка ринкових цілей та розроблення маркетингових стратегій; 2) оцінка перспектив розвитку та складання квартального маркетингового плану, супровід його реалізації та звітування щодо ефективності маркетингового плану. На вимогу замовника виконавець звітує у письмовій формі; 3) формування іміджу бренду, позиціонування замовника на ринку споживачів послуг замовника; 4) аналіз ринку та консультування щодо визначення політики цін; 5) супровід комунікацій з клієнтами замовника з питань, що не порушують адвокатську таємницю; 6) ведення веб-сайту та просування замовника пошукових системах, модерація в соціальних мережах; 7) інші послуги за запитом замовника; 8) консультаційні послуги з оцінювання нерухомого майна, а саме аналіз за запитом замовника ринку оренди комерційних приміщень та проведення перемовин з потенційними орендарями в інтересах замовника; 9) послуги перекладу.
Згідно з п.п. 3.1, 3.2 договору вартість консультаційних послуг відповідно до договору становить загальну суму, сплачену замовником за результатом надання послуг, протягом 30 календарних днів з дати підсипання сторонами відповідного акта наданих послуг. За згодою сторін оплата здійснюється на підставі виставленого рахунку в національній валюті у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок виконавця. 
За період з січня по березень 2022 року позивач здійснив на користь відповідача такі платежі, зокрема: 18.11.2021 - на суму 45 500,00 грн без урахування ПДВ, 17.02.2022 - на суму 49 000,00 грн без урахування ПДВ, 04.07.2022 - на суму 10 000,00 грн без урахування ПДВ, 12.08.2022 - на суму 70 000,00 грн без урахування ПДВ, а всього на загальну суму 174 500,00 грн, про що свідчать платіжні інструкції від 18.11.2021 № 241, від 17.02.2022 № 267, від 04.07.2022 № 268, від 12.08.2022 № 269, банківські виписки.
15.12.2021 між сторонами було підписано акт наданих послуг, згідно з якого відповідач надав консультаційні послуги з аналізу ринку та консультування щодо визначення політики цін, загальна вартість яких становить 45 500,00 грн. 
Предметом цього спору є визнання недійсним оспорюваного договору та стягнення 192 566,53 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходили з того, що на виконання оспорюваного договору було сплачено кошти, а отже, останній не є фіктивним. На думку судів попередніх інстанцій, оспорюваний договір було вчинено для приховання іншого правочину, який сторони фактично вчинили. Передання грошових коштів однією стороною у власність другої із встановленням обов`язку останньої надати зустрічне задоволення може вказувати на вчинення сторонами договору позики, надання інших послуг тощо, проте доказів, які б підтверджували недійсність оспорюваного договору не надано. Суди також дійшли висновку, що позивач, який на час вчинення оспорюваного договору мав статус адвокатського об`єднання, його тодішній керівник, який є адвокатом, мали достатній рівень знань та досвіду діяльності у галузі права для орієнтування в обставинах, які мають істотне значення, тією мірою, щоб заперечення наявності або замовчування існування обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, могло вплинути на формування волевиявлення. Суди встановили відсутність підстав для задоволення позовних вимог відповідно до ст.ст. 16, 203, 215, 216 ЦК України.
При цьому суди відмовили у задоволенні заяви позивача про розподілі витрат на професійну правничу допомогу і у заяві відповідача про ухвалення додаткового рішення, керуючись ч. 9 ст. 129 ГПК України.
Не погоджуючись із ухваленими у справі рішеннями, ТОВ "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
У касаційній скарзі скаржник посилається на п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
- п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України - суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.09.2022 у справі № 914/1185/20, від 09.11.2022 у справі № 754/13893/19, від 11.03.2020 у справі № 923/658/19, від 04.06.2025 у справі № 910/6822/24, від 22.10.2024 у справі № 910/3398/23; без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 та без урахування висновків Вищого господарського суду України, викладених у постановах від 13.02.2013 у справі № 5004/860/12, від 30.07.2014 у справі № 911/452/14; 
- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 203, 215, 235, 1212 ЦК України у подібних правовідносинах (щодо учасників групи компаній "ЛУКАС", коли спочатку між сторонами ((позивач, ФОП Солоха А. В. і ФОП Катчик А. Т.) існували близькі і довірливі стосунки, проте згодом одна із сторін (ФОП Солоха А. В. і ФОП Катчик А. Т. діючи спільно) стала зловживати довірою, використовувати контроль над діяльністю позивача у власних інтересах, організовувати виведення коштів з рахунку позивача через підконтрольного бухгалтера та примушувати до підписання фіктивних документів щодо неіснуючих послуг);
- п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України - суди необґрунтовано відхилили клопотання позивача про витребування і дослідження доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не з`ясували обставин доступу до рахунку позивача бухгалтера Лисенко Т. А., підлеглої відповідачу та її партнеру ФОП Катчику А. Т. і відсутність свідомої і добровільної оплати позивачем коштів відповідачу. 
Скаржник зазначає у касаційній скарзі також таке: відповідач та ФОП Катчик А. Т. змусили керівника позивача підписати фіктивні документи - оспорюваний договір та акт про надані послуги на суму 45 500,00 грн. У подальшому в 2022 році вони продовжили виведення коштів на рахунок ФОП Солохи А. В. вже без оформлення будь-яких актів, здійснивши ще три платежі з посиланням на оспорюваний договір, хоча жодні послуги не замовлялися позивачем і не надавалися йому відповідачем; суди дійшли висновку, що правочин є удаваним, водночас не встановили який правочин дійсно було укладено; на порушення ст.ст. 88, 90 ГПК України відповіді на питання позивача, поданні з позовною заявою, були складені не ФОП Солохою А. В., а її представником адвокатом Дяковським О. С. у неналежній формі; незалучення до участі у справі ФОП Катчика А. Т., хоча суди ухвалили рішення, яке стосується його прав та інтересів.
Скаржник також посилається на справу № 910/3398/23, однак зазначає, що наразі відсутнє остаточне рішення Верховного Суду у ній.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.12.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З!С!У!" на вказані судові рішення з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 31.12.2025.
У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін як такі, що ухвалено відповідно до ст. 236 ГПК України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 виснувала, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, відповідно до цієї норми матеріального права, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Фіктивний - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України).
При цьому фіктивний правочин необхідно відмежовувати від схожих конструкцій, зокрема від удаваного правочину. 
Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм матеріального права, Верховний Суд, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновували таке:
- відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. У п. 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 міститься висновок про те, що, звертаючись з позовом про визнання недійсними правочинів, позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 927/911/21);
- невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (див. постанови Верховного Суду від 31.10.2023 у справі № 908/722/20, від 20.02.2024 у справі № 903/1037/22, від 19.03.2024 у справі № 910/4293/22, від 08.08.2024 у справі № 917/1024/22); 
- колегія суддів вважає за необхідне звернутися до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень ст. 234 ЦК України, які викладені у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду надавала визначення щодо ознак фіктивного правочину та наголосила на тому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду і знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Тобто укладаючи договір сторони знають, що його правова мета є іншою ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. Такий правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у цій справі (№ 369/11268/16-ц) наголосила, зокрема на тому, що: "…Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234  ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 22.10.2024 у справі № 910/3398/23);
- статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відтак угода щодо прикриття дійсної угоди сторін є удаваним, а не фіктивним правочином, юридичне визначення якого підпадає під кваліфікацію за ст. 235 ЦК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20);
- за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду від 23.03.2021 у справі № 916/2380/18);
- розглядаючи спір, господарський суд, перш за все, має встановити правову природу договору, надати правову оцінку його предмету, умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, з`ясувати фактичний характер спірних правовідносин, які склалися між сторонами, з`ясувати дійсні наміри сторін спору при укладенні договору щодо визначення умов виконання зобов`язань обома сторонами цього договору та застосувати відповідні норми права (див. постанови Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 905/342/23, від 09.05.2024 у справі № 923/77/22, від 11.06.2024 у справі № 916/3663/23).
Законодавець у ч. 1 ст. 236 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне та обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
Здійснивши аналіз оскаржуваних судових рішень, колегія суддів зазначає таке. Відмовляючи у задоволенні цього позову, суди попередніх інстанцій належним чином не здійснили аналізу ст.ст. 203, 234, 235 ЦК України, не врахували висновків Верховного Суду щодо їх застосування; в повному обсязі не дослідили наявні у справі докази відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, зокрема, оспорюваний договір, акт наданих послуг від 15.12.2021, платіжні інструкції; достеменно не перевірили доводи позивача щодо: невідповідності волі та волевиявлення директора АО "Лукас Лігал" (наразі позивач) при укладанні договору про надання послуг (що оспорюваний договір було укладено лише як інструмент для виведення відповідачем коштів з рахунку позивача для власних потреб); відсутності доказів фактичного і реального виконання сторонами його умов (доказів надання відповідачем послуг за попереднім запитом та у встановленій замовником формі, передбачених договором) у тому числі і щодо невідповідності вчинених сторонами дій на виконання умов оспорюваного договору (серед іншого те, що єдиний акт наданих послуг складений 15.12.2021, а оплата за ним відбулася 18.11.2021, що не узгоджується із п.п. 1.1, 3.1 договору, а щодо послуг за 2022 рік, то взагалі відсутні будь-які акти щодо їх надання і яких саме); що укладання сторонами оспорюваного правочину не спрямоване на реальне настання правових наслідків (див. також постанову Верховного Суду від 22.10.2024 у справі № 910/3398/23, прийняту у подібних правовідносинах). 
Колегія суддів зазначає і те, що суди попередніх інстанцій вказуючи на те, що оспорюваний договір є удаваним правочином, при цьому не встановили який же конкретно договір між сторонами було укладено (суди зазначили лише формально, що це може бути договір позики, надання послуг тощо) та не вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють відповідний правочин, що не відповідає висновкам Верховного Суду, зокрема викладеним у постанові від 23.03.2021 у справі № 916/2380/18 та іншим). Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що судове рішення як акт правосуддя не може ґрунтуватися на припущеннях, а повинно увалюватись з дотриманням норм ст. 236 ГПК України, згідно з конституційними засадами та принципами господарського судочинства.
Колегія суддів зазначає, що право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Порушення права на справедливий розгляд за ст. 6 Конвенції буде мати місце у випадках: відмови суду розглядати в своєму рішенні доводи, засновані на Конвенції, які до того ж були ясно і повно викладено; відмови суду оцінювати доводи заявника, засновані на Конституції; відмови суду в задоволенні скарги заявника без оцінки доказів по суті, тобто без будь-якої мотивації, лише шляхом відтворення в судовій ухвалі тексту рішення суду нижчого рівня (див. рішення ЄСПЛ у справах "Гарсія Руїс проти Іспанії", "Іро Баланіт проти Іспанії", "Проніна проти України", "Хелле проти Фінляндії").
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Зазначені конституційні принципи закріплені і в ст. 7 ГПК України (рівність перед законом і судом) та ст. 13 ГПК України (змагальність сторін). 
Відхиляючи будь-які доводи чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (див. постанову Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 904/4051/18). 
Оскільки суди попередніх інстанцій неправильно застосували норм матеріального права - ст.ст. 16, 203, 215, 234, 235 ЦК України, не врахували висновків Верховного Суду щодо їх застосування, порушили норми процесуального права - ст.ст. 86, 236 ГПК України, не встановили обставин, які є визначальними і ключовими у цій справі для вирішення спору, з огляду на предмет і підстави позову, предмет доказування, беручи до уваги, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, які імперативно визначені ст. 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення спору по суті підлягають скасуванню та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
При новому розгляді справи необхідно врахувати викладене вище, для правильного вирішення спору більш ретельно на підставі наявних у матеріалах справи документів повно та всебічно дослідити дійсні обставини справи, надати належну оцінку зібраним у справі доказам, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог закону, з урахуванням зауважень викладених в цій постанові, постановити законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 236- 238 ГПК України. 
Разом з тим Верховний Суд вважає, що не може бути залишене в силі і додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.06.2025, залишене без змін постановою апеляційного господарського суду від 06.10.2025, яким відмовлено позивачу і відповідачу у задоволенні заяв про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат з огляду на таке.
Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства, віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. 
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у п. 49 постанови від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).
Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Тобто, законодавець розрізняє 2 види судових витрат - 1) судовий збір, порядок розподілу якого визначається ГПК України, Законом України "Про судовий збір" і 2) витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать витрати, визначені в ч. 3 ст. 123 ГПК України і які розподіляються в порядку, встановленому ГПК України.
Рішення суду першої інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України). 
Частинами 1, 3 ст. 244 ГПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо він не вирішив питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 зазначила, що аналіз положень ст. 244 ГПК України дозволяє дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою. Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги. 
Скасування первісного судового рішення, ухваленого за результатом вирішення спору по суті, з направленням справи на новий розгляд, є самостійною підставою для скасування і додаткового судового рішення до нього, прийнятого відповідно до вимог ст. 244 ГПК України (див. п. 16 постанови Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 904/6341/20, постанову Верховного Суду від 22.12.2023 у справі № 914/1231/23). 
Оскільки додаткове рішення суду першої інстанції, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції у цьому випадку є додатковим до рішення суду першої інстанції від 04.06.2025, суд касаційної інстанції доходить висновку і про наявність підстав для скасування оскаржуваного додаткового рішення, залишеного без змін постанови суду апеляційної інстанції у справі.
З огляду на те, що касаційна скарга підлягають частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, то відповідно до вимог п. 14 ст. 129 ГПК України суд касаційної інстанції не здійснює розподіл судового збору.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 ГПК України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БОРЖНИК "ЛУКАС АУДИТ" КАТ ЧІК ПОВЕРНИ БОРГИ З! С! У!" задовольнити частково.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025, рішення Господарського суду м. Києва від 04.06.2025 та додаткове рішення Господарського суду м. Києва від 25.06.2025 у справі № 910/12031/24 скасувати.
Справу № 910/12031/24 направити на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.