ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року 
м. Київ
справа № 466/10593/19
провадження № 61-9330св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 
2023 року під головуванням судді Баєвої О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської державної лісовпорядної експедиції про стягнення невиплачених при звільненні коштів, які входять до складових заробітної плати, зобов`язання здійснити перерахунок і виплату компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської державної лісовпорядної експедиції про стягнення невиплачених при звільненні коштів, які входять до складових заробітної плати, зобов`язання здійснити перерахунок і виплату компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків їх виплати. 
Заявою від 06 березня 2020 року позовні вимоги збільшив та просив: 
- зобов`язати відповідача Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити перерахунок належних йому сум коштів у вигляді донарахування основної заробітної плати згідно галузевих та колективних угод у період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 11 березня 2003 року 
по 30 червня 2003 року та з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року з виплатою різниці нарахованих коштів; 
- зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 20 років бездоганної служби в державній лісовій охороні України; 
- зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 40 років сумлінної служби і вислугу років у державній лісовій охороні України; 
-стягнути з відповідача суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 26 жовтня 1999 року по період здійснення виплати.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він працював у Львівській державній лісовпорядній експедиції та 07 червня 2017 року був звільнений з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою працювати із зміненими умовами праці. 
В день звільнення, відповідач, не провів виплату належних йому при звільнені сум, а саме: не виплатив у повному обсязі основну заробітну плату та не виплатив додаткову заробітну плату згідно з умовами галузевих та колективних угод за періоди з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 
2001 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року. Окрім того, відповідач не надав одноразову грошову допомогу за 20 років та за 40 років служби, позаяк, він пропрацював у Львівській державній лісовпорядній експедиції 42 роки.
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зобов`язання здійснити перерахунок і виплату заробітної плати. 
Заявою від 16 жовтня 2020 року позовні вимоги уточнив, вилучивши з переліку позовних вимог вимогу про зобов`язання відповідача здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату сум виплат за період перебування у відрядженні з 01 травня 2014 року по 07 червня 2017 року, оскільки подібна вимога зазначена у позовній заяві від 05 червня 2019 року, у якій відкрите провадження у справі № 466/4593/19, та просив: 
- зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату сум доплат, преміальних виплат, матеріальних допомог, відпускних, виплат за період перебування на лікарняному та інших виплат, які обчислюються від середньої заробітної плати 
з 01 травня 2014 року по 07 червня 2017 року; 
- зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити нарахування, надати розрахунки та здійснити виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 01 травня 2014 року по день виплати.
В обґрунтування вимог позивач покликався на те, що рішенням від 14 серпня 
2019 року (справа № 461/5903/18) Галицький районний суд м. Львова, яке залишив без змін Львівський апеляційний суд постановою від 17 березня 2020 року, задовольнив його позов та стягнув з Львівської державної лісовпорядної експедиції на його користь не виплачені при звільненні кошти, які входять до складових заробітної плати: заробітну плату за листопад - грудень 2016 року у сумі 339,84 грн; доплату за вислугу років за листопад - грудень 2016 року у сумі 88,86 грн; підвищення посадових окладів на 1 % за кожних п`ять років відпрацьованих на підприємстві за період з травня 2014 року по лютий 2017 року в сумі 8 253,50 грн; підвищення посадових окладів на 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з травня 2014 року по лютий 2017 року в сумі 2 121,16 грн; доплату за вислугу років у зв`язку з підвищенням посадових окладів на 1 % за кожних п`ять років відпрацьованих на підприємстві і 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з травня 2014 року по лютий 2017 року у сумі 2 717,25 грн; доплати за особливий характер праці (складність, напруженість в роботі) згідно Колективної угоди 12 % з врахуванням підвищення посадових окладів на 1 % за кожних п`ять років відпрацьованих на підприємстві за період з вересня 2014 року по травень 2017 року у сумі і 2 % за відповідність спеціальності займаній посаді за період з травня 
2014 року по лютий 2017 року 5 300,18 грн; суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати по липень 2018 року у сумі 4 001,74 грн, а разом 22 822,53 грн.
Зазначає, що вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлені порушення, які призвели до неправильного нарахування та виплати заробітної плати в цілому, у результаті чого відповдач не нарахував та не виплатив доплати, преміальні виплати матеріальних допомог, відпускні, виплати за період перебування на лікарняному або у відрядженні та інші виплати, які обчислюються від середньої заробітної плати.
Оскільки відповідач не виконує своїх зобов`язань щодо виплати заробітної плати в повному обсязі та тривалий час порушує його права, позивач просив позов задовольнити.
Шевченківський районний суд м. Львова ухвалою від 25 травня 2021 року задовольнив клопотання сторін та об`єднав справи в одне провадження 
№ 466/10593/19.
24 червня 2022 року позивач подав до суду заяву, в якій просив: 
- зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити перерахунок належних йому сум коштів у вигляді донарахування основної заробітної плати згідно галузевих та колективних угод у період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 
2003 року та з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року з виплатою різниці нарахованих коштів; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 20 років бездоганної служби в державній лісовій охороні України; зобов`язати відповідача нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 40 років сумлінної служби і вислугу років в державній лісовій охороні України; 
- зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату сум доплат, преміальних виплат, матеріальних допомог, відпускних, виплат за період перебування на лікарняному та інших виплат, які обчислюються від середньої заробітної плати 
з 01 травня 2014 року по 06 червня 2017 року; 
- зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити нарахування, надати розрахунки та здійснити виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 26 жовтня 1999 року по період здійснення виплати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 06 червня 2023 року позов задовольнив частково.
Зобов`язав Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити перерахунок основної заробітної плати ОСОБА_1 згідно галузевих та колективних угод за період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року із виплатою різниці нарахованих коштів на користь ОСОБА_1 .
Стягнув з Львівської державної лісовпорядної експедиції на користь ОСОБА_1 суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 26 жовтня 1999 року по період здійснення виплати.
Зобов`язав Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату ОСОБА_1 сум доплат, преміальних виплат, матеріальних допомог, відпускних, виплати за період перебування на лікарняному та інших виплат, які обчислюються від середньої заробітної плати 
з 01 травня 2014 року по 07 червня 2017 року.
Зобов`язав Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити нарахування, надати розрахунки та здійснити виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 01 травня 2014 року по день виплати.
В решті вимог відмовив.
Львівський апеляційний суд постановою від 21 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, апеляційну скаргу Львівської державної лісовпорядної експедиції задовольнив частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року в частині: стягнення з Львівської державної лісовпорядної експедиції на користь ОСОБА_1 суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 26 жовтня 1999 року по період здійснення виплати; зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату ОСОБА_1 сум доплат, преміальних виплат, матеріальних допомог, відпускних, виплати за період перебування на лікарняному та інших виплат, які обчислюються від середньої заробітної плати з 01 травня 2014 року по 07 червня 2017 року; зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити нарахування, надати розрахунки та здійснити виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 01 травня 2014 року по день виплати скасував та ухвалив у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково.
Зобов`язав Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити нарахування та здійснити виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року.
У задоволенні решти позовних вимог у цій частині відмовив.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року в частині зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити перерахунок основної заробітної плати ОСОБА_1 згідно галузевих та колективних угод за період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року 
по 31 грудня 2004 року із виплатою різниці нарахованих коштів на користь 
ОСОБА_1 , залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним вводилися зміни в оплаті праці у зв`язку з фінансовими труднощами підприємства та в який саме період, а тому вважав, що заниження посадових окладів в період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 
2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року є таким, що порушують конституційне право позивача на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Враховуючи наведене суд апеляційної інстанції погодився із висновками місцевого суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити перерахунок належних йому коштів у вигляді донарахування основної заробітної плати згідно галузевих та колективних угод у період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року 
по 31 січня 2001 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року із виплатою різниці нарахованих коштів на його користь є такими, що підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції також погодився із висновками місцевого суду, який зазначав, що дослідивши матеріали справи, трудову книжку ОСОБА_1 , суд встановив, що жодного наказу про нагородження ОСОБА_1 за бездоганну службу у державній лісовій охороні України за 20 років та за 40 років не приймалося. У трудовій книжці ОСОБА_1 відсутні записи про відзначення відомчою заохочувальною відзнакою. За таких обставин, суд вважав, що у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки відзначення відомчою заохочувальною відзнакою працівника є лише правом, а не обов`язком Державного агентства лісових ресурсів України.
Додатково апеляційний суд зауважував, що станом на час виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової винагороди, у відповідача був відсутній відповідний наказ, а тому підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 20 років бездоганної служби в державній лісовій охороні України - відсутні. Аналогічно, відсутні й підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 40 років сумлінної служби в державній лісовій охороні України, передбаченої додатком 3 до Колективного договору на 2014 - 2015 роки.
Як зазначено в приписіпро усунення виявлених порушень від 27 листопада 2019 року № ЛВ4508/451/АВ/П, пунктом 4.3.2 Колективного договору передбачено, що такі одноразові грошові винагороди виплачуються згідно черговості настання терміну нагородження, виходячи з розміру посадового окладу на момент виплати. Позивач, звертаючись з вимогою про зобов`язання відповідача нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 40 років сумлінної служби в державній лісовій охороні України, не надав суду належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення черговості настання терміну нагороди.
За встановлених обставин апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у вказаній частині, при цьому, правильно зауваживши, що відзначення грошовою винагородою є лише правом, за наявності фінансових можливостей, а не обов`язком Державного агентства лісових ресурсів України.
Щодо вимог позивача про зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити нарахування, надати розрахунки та здійснити виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 26 жовтня 1999 року по період здійснення виплати, апеляційний суд вважав, що у зв`язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати у передбаченому Галузевою угодою розмірі, позивач має право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати за період з 26 жовтня 1999 року 
по 31 січня 2000 року, з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року. При цьому, за період з 24 січня 2001 року 
по 31 січня 2001 року таке право у ОСОБА_1 відсутнє, оскільки недоплата мала місце один місяць, а місяць, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд виснував, що позовні вимоги 
ОСОБА_1 в означеній частині підлягали задоволенню частково, а саме: в частині зобов`язання відповідача Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити нарахування та здійснити виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, 
з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року, а не за весь період здійснення виплати.
Апеляційний суд погодився із арґументами відповідача та вказував, що позовна вимога в частині зобов`язання надати розрахунки не підлягає до задоволення, оскільки не є належним способом захисту порушеного права і не призводить до відновлення такого.
Зауважив, що на зазначене вище суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 26 жовтня 1999 року по період здійснення виплати. 
Окрім того, у заяві від 24 червня 2022 року позивач просив лише зобов`язати Львівську державну лісовпорядну експедицію здійснити нарахування, надати розрахунки та здійснити виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 26 жовтня 1999 року по період здійснення виплати.
З наведених вище мотивів вважав, що рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог ОСОБА_1 .
Щодо вимог позивача про зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату сум доплат, преміальних виплат, матеріальних допомог, відпускних, виплат за період тимчасової непрацездатності та інших виплат, які обчислюються від середньої заробітної плати з 01 травня 2014 року по 06 червня 2017 року апеляційний суд вказував таке.
Задоволення вимоги про зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату сум доплат, преміальних виплат, матеріальних допомог, відпускних, виплат за період тимчасової непрацездатності та інших виплат, які обчислюються від середньої заробітної плати з 01 травня 2014 року по 06 червня 2017 року, призводить до повторного вирішення позовних вимог, які вже розглянуті рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 серпня 2019 року, яке було залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 березня 2020 року.
Також апеляційний суд вказав, що оскільки позивач не порушував питання про стягнення недонарахованої доплати, премії, допомоги, відпускних чи лікарняних у конкретному розмірі, відповідно, відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснювати донарахування та виплачувати такі кошти.
Вимога позивача про зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити нарахування, надати розрахунки та здійснити виплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати з 01 травня 
2014 року по день виплати не підлягала до задоволення, з огляду на те, що така вимога позивачем в остаточній заяві від 24 червня 2022 року не була заявлена, тому місцевий суд, задовольняючи таку вимогу, фактично вийшов за межі позовних вимог.
Апеляційний суд також зауважував, що зважаючи на те, що позивач неодноразово заявляв вимоги про стягнення складових заробітної плати за різні періоди його роботи у Львівській державній лісовпорядній експедиції, він вважає, що вимоги позивача про зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити донарахування, надати розрахунки та здійснити виплату ОСОБА_1 сум доплат, преміальних виплат, матеріальних допомог, відпускних, виплати за період тимчасової непрацездатності та інших виплат, які обчислюються від середньої заробітної плати з 01 травня 2014 року по 07 червня 2017 року, - є такими, що не відповідають принципу добросовісності.
Вважав, що рішення суду першої інстанції у вказаній вище частині задоволених позовних вимог позивача підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, а в решті задоволених позовних вимог позивача, зокрема, в частині зобов`язання Львівської державної лісовпорядної експедиції здійснити перерахунок основної заробітної плати позивачу згідно галузевих та колективних угод за період з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, 
з 11 березня 2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року із виплатою різниці нарахованих коштів на користь позивача, - залишенню без змін. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року в якій просив постанову суду апеляційної інстанції скасувати повністю, а рішення місцевого суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання відповідача нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 20 років бездоганної служби в державній лісовій охороні України; зобов`язати відповідача нарахувати та здійснити виплату гарантованої одноразової грошової винагороди за 40 років сумлінної служби і вислугу років в державній лісовій охороні України та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити, в іншій частині судові рішення залишити без змін.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга містить арґумент про те, що суди не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які викладені у постановах 
від 10 липня 2018 року у справі № 806/2109/17, від 16 червня 2022 року у справі 
№ 819/1726/16, від 29 жовтня 2020 року у справі № 280/729/19, від 18 листопада 
2019 року у справі № 813/5876/15.
ОСОБА_1 зауважує, що апеляційний суд не врахував обставини, встановлені у судовому рішення у справі № 380/6252/20, які мають преюдиційне значення під час розгляду цієї справи та на врахував відповідні висновки Верховного Суду щодо преюдиційності, викладені у постановах від 26 листопада 2019 року у справі 
№ 922/643/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 755/21821/21, від 05 квітня 
2023 року у справі № 714/877/55, від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-ц, від 20 січня 2022 року у справі 
№ 760/15616/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 369/11118/17, від 19 грудня 
2019 року у справі № 520/11429/17, від 08 листопада 2022 року у справі 
№ 457/174/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 902/201/19, від 15 жовтня 2019 року у справі № 908/1090/18, 
від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 04 липня 2023 року у справі 
№ 388/965/21, від 30 червня 2023 року у справі № 205/8396/17, від 14 червня 
2023 року у справі № 559/4056/13-ц, від 10 квітня 2023 року у справі № 352/2403/17, від 05 квітня 2023 року у справі № 369/11118/17, від 05 квітня 2023 року у справі 
№ 714/877/15, від 29 березня 2023 року у справі № 295/17762/18, від 03 липня 
2018 року у справі № 917/917/1345/17, від 02 листопада 2022 року у справі 
№ 140/6115/21.
Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки таким обставинам: спірні доплати розглядались Головним управлінням Держпраці у Львівській області про що 27 листопада 2019 року був складений акт за № ЛВ4508/451/АВ, який відповідач підписав без зауважень, а також стосовно якого був внесений припис, який протягом 10 днів у адміністративному порядку відповідач не оскаржив та не виконав; постанові Галицького районного суду м. Львова 
від 07 лютого 2020 року (справа № 461/131/20); у справі № 380/6252/20 встановлені факти невиплати позивачу винагороди за 20 та 40 років служби у лісовій охороні; такі грошові доплати виплачені позивачу згідно наказу по експедиції від 30 вересня 
1994 року № 86 за 10 років служби в лісовій охороні України з перміюванням у розмірі 0,5 посадового окладу та згідно наказу по експедиції від 16 вересня 2005 року № 86 за 30 років служби в державній лісовій охороні з преміюванням у розмірі 2,0 посадових окладів; такі грошові винагороди виплачені, згідно наказу по експедиції, іншим працівникам у тому числі за 20 та 40 років.
Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 30 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Шевченківського районного суду м. Львова. 
16 вересня 2024 року цивільна справа № 466/10593/19 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ОСОБА_1 з 01 квітня 1975 року працював у Львівській державній лісовпорядній експедиції на посаді техніка, а з 01 червня 1979 року переведений на посаду інженера-таксатора, що підтверджується копією трудової книжки, яка була заведена 05 квітня 
1975 року.
Наказом від 07 червня 2017 року № 6/04к ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв`язку з відмовою працювати із зміненими умовами праці.
У період з 18 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року інспектор праці Жовнерович О. І. провів інспекційне відвідування Львівської державної лісовпорядної експедиції.
За наслідками проведення перевірки був складений акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЛВ4508/451/АВ.
В ході перевірки були виявлені наступні порушення в частині встановлення посадового окладу працівнику ОСОБА_1 з недотриманням вимог Галузевих угод, зокрема:
- відповідно до додатка № 2 «Мінімальні посадові оклади керівників, спеціалістів і службовців Українського державного лісовпорядного виробничого об`єднання» Галузевої угоди на 1998-2000 роки, посадовий оклад для інженера-таксатора ІІ категорії передбачений в сумі 150 грн, проте відповідно до наказу від 22 березня 
1999 року № 27 посадовий оклад інженера-таксатора ІІ категорії встановлений у розмірі - 138 грн;
- відповідно до додатка № 3 «Мінімальні посадові оклади керівників, спеціалістів і службовців Українського державного лісовпорядного виробничого об`єднання» Галузевої угоди на 2001-2002 роки, посадовий оклад інженера-таксатора ІІ категорії передбачений в сумі 180 грн, проте відповідно до наказу від 29 лютого 2000 року 
№ 21 посадовий оклад інженера-таксатора ІІ категорії встановлений у розмірі - 
177 грн;
- відповідно до додатка № 3 «Мінімальні посадові оклади керівників, спеціалістів і службовців Українського державного лісовпорядного виробничого об`єднання» Галузевої угоди на 2003-2005 роки, посадовий оклад для інженера-таксатора І категорії передбачений в сумі 330 грн, проте відповідно до наказу від 24 липня 
2002 року № 53 посадовий оклад інженеру-таксатору І категорії встановлений у розмірі - 280 грн;
- відповідно до вимог п. 4 змін і доповнень до Галузевої угоди на 2003-2005 роки 
від 30 вересня 2003 року, які набрали чинності від 01 вересня 2004 року, оклади керівників та фахівців розраховувались: тарифна ставка робітника І розряду множилась на коефіцієнт відповідної посади (284 грн*1,9), тобто 539,60 грн для посади провідний інженер-таксатор, проте відповідно до наказу від 06 вересня 
2014 року № 94 посадовий оклад для провідного інженера-таксатора встановлений у розмірі 530 грн, а відтак, прийняттям рішення в односторонньому порядку, що погіршує умови оплати праці ОСОБА_1 за наступні періоди: з 26 жовтня 1999 року по 31 січня 2000 року, з 24 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 11 березня 
2003 року по 30 червня 2003 року, з 01 вересня 2004 року по 31 грудня 2004 року, у порівнянні з умовами оплати праці, визначеними Галузевими угодами;
- в частині ненадання одноразової грошової допомоги у розмірі одного посадового окладу за «бездоганну службу в державній лісовій охороні України» за 20 років служби, визначеної: додатком 6 до Галузевої угоди між державним комітетом лісового господарства України і центральним комітетом профспілки працівників лісового господарства України на 2001-2002 роки від 24 січня 2001 року;
- в частині ненадання одноразової грошової допомоги у розмірі три тарифні ставки (оклади, посадові оклади) за «сумлінну службу і вислугу років в державній лісовій охороні України» за 40 років служби, визначеної: додатком № 3 до Колективного договору на 2014-2015 роки, прийнятий 29 квітня 2014 року.
На підставі виявлених в ході перевірки порушень Головне управління Держпраці у Львівській області Державної служби України з питань праці склало припис про усунення виявлених порушень від 27 листопада 2019 року № ЛВ4508/451/АВ/П, відповідно до якого, головний інженер ОСОБА_2 був зобов`язаний усунути порушення частин третьої, четвертої статті 97 КЗпП України та частин першої, другої статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці» строком до 23 грудня 2019 року.
Галицький районний суд м. Львова постановою від 07 лютого 2020 року визнав винним головного інженера Львівської державної лісовпорядної експедиції ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 КУпАП, та наклав адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Вказана постанова набрала законної сили.
Зазначений вище припис був оскаржений у судовому порядку, однак, рішенням 
від 06 жовтня 2020 року Львівський окружний адміністративний суд у задоволенні позову Львівської державної лісовпорядної експедиції до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування припису відмовив.
Докази виконання припису у матеріалах справи відсутні.
Пунктом 3.7 Галузевої угоди на 2001-2002 роки визначено, що підприємство в колективних договорах визначає (в межах фінансових можливостей) розмір винагороди за вислугу років та одноразової матеріальної допомоги і умови їх виплати.
Згідно пункту 3.8 Галузевої угоди на 2001-2002 роки, установлено перелік гарантованих розмірів доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів з додатком 6 до Угоди.
Відповідно до переліку гарантованих розмірів доплат і надбавок до тарифних ставок і посадових окладів працівників об`єднань, підприємств і організацій системи Держкомлісгоспу України (додаток 6 до Галузевої угоди між державним комітетом лісового господарства України і центральним комітетом профспілки працівників лісового господарства України на 2001-2002 року від 24 січня 2001 року), передбачено доплату «За бездоганну службу в державній лісовій охороні України» за 10 років служби - 0,5 посадового окладу, за 20 років служби - 1 посадовий оклад, за 30 років служби - два посадових оклади, за 40 років служби - три посадових оклади.
У п.4.3.2 Колективного договору зазначено, що одноразові грошові винагороди «За сумлінну службу і вислугу років в державній лісовій охороні України» виплачуються згідно черговості настання терміну нагородження виходячи з розміру посадового окладу на момент виплати.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 пояснила, що вона працює головним бухгалтером у Львівській державній лісовпорядній експедиції, їй відомо про заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги. Ствердила, що підстав для виплати ОСОБА_1 винагороди за 20 років та за 40 років бездоганної служби не було, оскільки така виплата здійснюється виключно за наказом Агентства лісових ресурсів. Це не виплати за відпрацьований термін, а виплати за бездоганну службу. Також ствердила, що бухгалтерією здійснювалися нарахування та виплати заробітної плати ОСОБА_1 відповідно до встановлених посадових окладів. Щодо здійснення перерахунку за рішенням Галицького районного суду м. Львова вважає, що такий неможливо здійснити, оскільки у рішенні суду немає помісячної деталізації перерахунків.
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною першою статті 3, статтею 4 КЗпП України встановлено, що трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (частини друга, третя статті 94 КЗпП України).
Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт (частина перша статті 97 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (частина друга статті 97 КЗпП України, частина перша статті 15 Закону України «Про оплату праці»).
Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті (частина третя статті 97 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Структура заробітної плати включає основну заробітну плату, додаткову заробітну плату та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і Колективного договору на підставі укладеного трудового договору (частина перша статті 21 Закону України «Про оплату праці»).
Статтею 5 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів.
Статтею 14 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми Колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Для працівників підприємств, виробництв, цехів, дільниць та інших підрозділів, які виконують роботи (надають послуги), не властиві основній діяльності галузі (підгалузі), умови оплати праці встановлюються в колективному договорі з дотриманням гарантій, визначених угодами тих галузей (підгалузей), до яких ці підрозділи належать за характером виробництва, та в актах чинного законодавства (стаття 17 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до статті 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що положення Колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Згідно із статтею 8 Закону України «Про колективні договори і угоди», угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі).
Суди встановили, що приписом про усунення виявлених порушень від 27 листопада 2019 року № ЛВ4508/451/АВ/П виявлені порушення, зокрема, зокрема, в частині ненадання одноразової грошової допомоги у розмірі одного посадового окладу за «бездоганну службу в державній лісовій охороні України» за 20 років служби, визначеної додатком 6 до Галузевої угоди між Державним комітетом лісового господарства України і Центральним комітетом профспілки працівників лісового господарства України на 2001-2002 року від 24 січня 2001 року в частині ненадання одноразової грошової допомоги у розмірі три тарифні ставки (оклади, посадові оклади) за «сумлінну службу і вислугу років в державній лісовій охороні України» за 40 років служби, визначеної додатком № 3 до Колективного договору 
на 2014-2015 роки, який був прийнятий 29 квітня 2014 року.
Дослідивши матеріали справи, трудову книжку ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що жодного наказу про нагородження ОСОБА_1 за бездоганну службу в державній лісовій охороні України за 20 років та за 40 років не приймалося. 
Окрім того апеляційний суд зауважив, що гарантований розмір доплати, визначений Галузевою угодою на 2001-2002 роки, міг бути застосований лише в межах фінансових можливостей. Разом із тим позивач, звертаючись з такою вимогою не надав суду належних та допустимих доказів, які б вказували на порушення черговості настання терміну нагороди.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Враховуючи, що порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій і суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів колегія суддів вважає висновки місцевого та апеляційного судів в частині відмови у задоволенні означеної частини позовних вимог правильними, а аналогічні за змістом арґументи касаційної скарги про неврахування судами фактичних обставин справи такими, що не заслуговують на увагу.
Арґумент касаційної скарги про те, що суди не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, які викладені у постановах від 10 липня 
2018 року у справі № 806/2109/17, від 16 червня 2022 року у справі № 819/1726/16, від 29 жовтня 2020 року у справі № 280/729/19, від 18 листопада 2019 року у справі № 813/5876/15 колегія суддів відхиляє, адже у наведених заявником постановах Верховний Суд викладав висновки про застосування норм права за фактичних обставин та правового регулювання, які відмінні від фактичних обставин справи, яка є предметом касаційного перегляду.
Щодо доводу касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував обставини, встановлені у судовому рішення у справі № 380/6252/20, які мають преюдиційне значення під час розгляду цієї справи та на врахував відповідні висновки Верховного Суду щодо преюдиційності, викладені у перелічених ним постановах колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року, справа № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі 
№ 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Колегія суддів зауважує, що зі змісту судового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 380/6252/20 відомо, що суд першої інстанції не встановлював порушень з боку роботодавця норм Колективного договору та галузевої угоди щодо невиплати саме ОСОБА_1 одноразових грошових винагород «За сумлінну службу і вислугу років у державній лісовій охороні України» за 20 та 40 років служби, що також узгоджується із висновками судів про відмову у задоволенні позову у цій частині.
З огляду на викладене колегія суддів також відхиляє арґумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував відповідні висновки Верховного Суду щодо преюдиційності, викладені у постановах від 26 листопада 2019 року у справі 
№ 922/643/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 755/21821/21, від 05 квітня 
2023 року у справі № 714/877/55, від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21, від 26 січня 2022 року у справі № 522/4958/16-ц, від 20 січня 2022 року у справі 
№ 760/15616/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 369/11118/17, від 19 грудня 
2019 року у справі № 520/11429/17, від 08 листопада 2022 року у справі 
№ 457/174/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 902/201/19, від 15 жовтня 2019 року у справі № 908/1090/18, 
від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 04 липня 2023 року у справі 
№ 388/965/21, від 30 червня 2023 року у справі № 205/8396/17, від 14 червня 
2023 року у справі № 559/4056/13-ц, від 10 квітня 2023 року у справі № 352/2403/17, від 05 квітня 2023 року у справі № 369/11118/17, від 05 квітня 2023 року у справі 
№ 714/877/15, від 29 березня 2023 року у справі № 295/17762/18, від 03 липня 
2018 року у справі № 917/917/1345/17, від 02 листопада 2022 року у справі 
№ 140/6115/21.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, та направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У справі, яка розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судами обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров