УХВАЛА

17 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 201/5569/25
провадження № 61-1142ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
розглянувши касаційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Самарського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без достатньої правової підстави,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
1. У травні 2025 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без достатньої правової підстави.
2. 24 липня 2025 року від представника Дніпровської міської ради надійшла заява про забезпечення позову, у якій він просив: накласти арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме: нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 в межах суми позовних вимог - 2 376 722,56 грн, до набрання рішенням по справі законної сили; накласти арешт на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках ОСОБА_1 у розмірі 2 376 722,56 грн до набрання рішенням по справі законної сили.
Короткий зміст судових рішень
3. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпра від 31 липня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 10 жовтня 2025 року про виправлення описки, заяву представника позивача про забезпечення позову - задоволено частково. Забезпечено позов шляхом встановлення заборони відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме: нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
4. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що проаналізувавши зміст позовних вимог позивача, заяви про вжиття заходів забезпечення позову, виходячи із співмірності заходів і відповідності видів забезпечення позову позовним вимогам, та враховуючи доводи позивача, що предметом позову є стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без достатньої правової підстави, суд вважав, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково, а саме в частині забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , а саме: нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
5. Самарський районний суд м. Дніпра зазначив, що зважаючи на викладені обставини та приймаючи до уваги, що обраний представником позивача захід забезпечення позову передбачений законом та є частково співмірним відносно заявленим позовним вимогам, а також враховуючи існуючу імовірність ускладнення виконання судового рішення у разі невжиття таких заходів, тому виснував про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
6. Дніпровська міська рада не погодившись з висновками суду першої інстанції звернулася з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану ухвалу в частині залишення без задоволення заяви про забезпечення позову про накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових коштах відповідачки, та ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.
7. Постановою від 10 грудня 2025 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу Дніпровської міської ради - залишив без задоволення, а ухвалу Самарського районного суду м. Дніпра від 31 липня 2025 року в оскаржуваній частині - без змін.
8. Колегія суддів встановила, що між сторонами виник спір щодо несплати відповідачкою орендної плати за користування земельною ділянкою за відсутності правовстановлюючих документів у розмірі 2 376 722,56 грн.
9. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нежитлове приміщення СТО літ. Г-2, Г1-1, загальною площею 4 220,7 кв.м і ганок літ. Г, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_1 на підставі договору дарування.
10. Суд апеляційної інстанції зауважив, що, заявляючи про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які обліковуються на розрахункових рахунках ОСОБА_1 у розмірі 2 376 722,56 грн, Дніпровська міська рада ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надала доказів вартості об`єкту нерухомого майна щодо якого вжиті заходи забезпечення позову у даній справі, - нежитлового приміщення СТО, загальною площею 4 220,7 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .
11. Тому це свідчить про неспростування правильності висновків районного суду, що вжитий ухвалою Самарського районного суду м. Дніпра від 31 липня 2025 року захід забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження вказаного вище нерухомого майна є недостатнім для забезпечення виконання судового рішення в разі задоволення позову.
12. Дніпровський апеляційний суд, виходячи із співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, виснував, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках ОСОБА_1 .
13. Також колегія суддів звернула увагу Дніпровської міської ради, що вона не позбавлена можливості звернення до суду з іншою заявою про забезпечення позову.
Доводи та вимоги особи, яка подала касаційну скаргу
14. 21 січня 2026 року засобами поштового зв`язку Дніпровська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Самарського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, а також постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі.
15. Дніпровська міська рада зазначає, що висновки суду про необхідність надання доказів вартості нерухомого майна є безпідставним, оскільки такий підхід покладає на позивача надмірний тягар доказування та фактично вимагає надання відомостей, що становлять банківську таємницю або потребують доступу до конфіденційної інформації.
Щодо поновлення строку на касаційне оскарження
16. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження з посиланням на те, що повний текст постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року отримано Дніпровською міською радою 23 грудня 2025 року у електронному кабінеті.
17. Згідно з положеннями частин першої та другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
18. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
19. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
20. За інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року складено 22 грудня 2025 року. Постанова надіслана судом - 22 грудня 2025 року. Забезпечено надання загального доступу до оскаржуваної постанови 24 грудня 2025 року.
21. Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
22. Частина друга статті 390 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
23. При вирішені питання про поновлення строку Судом враховано дати прийняття оскаржуваного судового рішення, складення повного тексту оскаржуваної постанови, надання загального доступу до оскаржуваної постанови, та подання касаційної скарги, а тому строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин і підлягає поновленню відповідно до статті 390 ЦПК України.
Щодо процесуальних передумов вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження 
24. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
25. Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України в разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
26. Ухвалами, якими закінчено розгляд справи, є: ухвали суду першої інстанції про (1) закриття провадження у справі, (2) залишення заяви без розгляду, 
(3) відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду, 
(4) скасування рішення третейського суду, (5) видачу виконавчого листа, 
(6) відмову у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду; ухвали суду апеляційної чи касаційної інстанції про скасування судового рішення із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду (постанови Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі 
№ 127/2-н-439/09 (провадження № 61-18192св18), від 06 березня 2020 року у справі № 1121/1717/12-ц (провадження № 61-22788св19), від 11 листопада
2020 року у справі № 461/11703/15-ц (провадження № 61-2382св20), 
від 08 червня 2021 року у справі № 2-1207/2011 (провадження № 61-1546св21)).
27. Ухвала суду про забезпечення позову не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
28. Із матеріалів касаційної скарги, аналізу змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення сумнівів щодо правильності застосування апеляційним судом норм процесуального права.
29. Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.
Право застосоване судом та оцінка доводів касаційної скарги
30. За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
31. Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та шляхом заборони іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору. 
32. В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд враховує, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
33. Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд встановлює в ухвалі і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
34. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
35. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення судупро задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
36. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Водночас важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. 
37. У подальшому у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду підтвердила наведені вище висновки та додатково дослідила питання можливості застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, у спорах про оспорення правочинів, укладених з приводу такого майна.
38. Зокрема, постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду зауважив, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Так, Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
39. Натомість ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
40. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
41. Колегія суддів апеляційного суду встановила, що предметом позову є стягнення коштів щодо несплати відповідачкою орендної плати за користування земельною ділянкою за відсутності правовстановлюючих документів у розмірі 2 376 722,56 грн.
42. Суд апеляційної інстанції зауважив, що, заявляючи про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які обліковуються на розрахункових рахунках ОСОБА_1 у розмірі 2 376 722,56 грн, Дніпровська міська рада ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надала доказів вартості об`єкту нерухомого майна щодо якого вжиті заходи забезпечення позову у даній справі, - нежитлового приміщення СТО, загальною площею 4 220,7 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .
43. Так, у постанові від 06 серпня 2025 року у справі № 759/22148/24 Верховний Суд виснував, що грошові кошти - різновид майна відповідно до глави 
13 ЦК України, тому одночасне накладення арешту на рухоме, нерухоме майно та грошові кошти в межах суми позову не є подвійним забезпеченням позову. Такий захід забезпечення позову є обґрунтованим за наявності реальної загрози невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
44. Тобто одночасний арешт різних видів майна (в тому числі коштів) допускається лише за умови співмірності заходів забезпечення позову до ціни позову.
45. Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано виснував, що ненадання доказів Дніпровською міською радою на підтвердження вартості об`єкту нерухомого майна щодо якого вжиті заходи забезпечення позову свідчить про неспростування правильності висновків районного суду, що вжитий захід забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження вказаного вище нерухомого майна є недостатнім для забезпечення виконання судового рішення в разі задоволення позову.
46. Оскільки Дніпровська міська рада не надала доказів недостатності вартості об`єкту нерухомого майна для забезпечення позову, апеляційний суд обґрунтовано не встановив підстав для застосування додаткового заходу забезпечення позову.
47. Щодо доводів касаційної скарги Дніпровської міської ради про те, що суди фактично вимагають надання відомостей, що становлять банківську таємницю або потребують доступу до конфіденційної інформації.
48. Стаття 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає банківську таємницю як інформацію щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
49. Верховний Суд звертає увагу, що висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо ненадання радою доказів на підтвердження вартості об`єкту нерухомого майна, не такими, у розумінні закону, що стосуються відомостей, що становлять банківську таємницю.
50. Тож суди попередніх інстанцій, виходячи із співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, зробили правильний висновок про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках ОСОБА_1 .
51. Верховний Суд звертає увагу, що колегія суддів апеляційного суду правильно звернула увагу Дніпровської міської ради, що вона не позбавлена можливості звернення до суду з іншою заявою про забезпечення позову. 
52. Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 212/6011/23, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не позбавляє учасника справи права на повторне звернення із такою заявою за наявності для цього підстав.
53. Доводи касаційної скарги не спростовуються вищенаведеним, зводяться до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права та до незгоди з судовими рішеннями, висновків суду не спростовують, на їх законність та обґрунтованість не впливають, не можуть бути підставою для їх скасування.
54. Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, 
№ 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
55. Оскільки правильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, тому наявні підстави для відмови у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.
Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:
Поновити Дніпровській міській раді строк на касаційне оскарження ухвали Самарського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
Дніпровської міської ради на ухвалу Самарського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності без достатньої правової підстави.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	О. В. Ступак  О. М. Осіян  Н. Ю. Сакара